Borítószöveg

Dés Mihály (1950) spanyol és latin-amerikai írók fordítójaként kezdte pályáját. 1986-ban Barcelonába költözött, ahol újságíró, egyetemi tanár és lapkiadó lett. Hatvanéves korában visszatért az anyanyelvéhez, és megírta a Pesti barokk (Magvető, 2013) című regényét. A könyv most jelenik meg harmadszor, ezúttal javított, alaposan átdolgozott, végleges kiadásban. Megjelent kötetei:77 pesti recept (gasztronómiai anyaregény) Corvina, 2014, Hacsak úgy nem (zsidó alapviccek Dés Mihály válogatásában) Corvina, 2014.

Mi ez a könyv? Az egyik legerotikusabb magyar regény? Az egyik legviccesebb? Vagy csupán egy mitikussá vált nemzedék krónikája? A történet 1984-ben játszódik, narrátor főhőse egy lézengő, léha értelmiségi, aki disszidálásra készül. Az ő szerelmi és szellemi, társasági és társadalmi kalandjairól számol be a Pesti barokk.

Humoros és megindító, cinikus és lírai, érzéki és trágár, intellektuális és könnyed.

Mihalicz Csilla, Nők Lapja

A Pesti barokk hatalmas ambíciójú, mindent átfogni akaró számvetés [] az egész Kádár-korszakkal, és nem pusztán politikai, eszmetörténeti vagy esztétikai jelentőségével, hanem hétköznapjainak mentálhigiénéjével.

Csuhai István, Élet és Irodalom

Még az is átéli, aki át sem élte.

Péntek Orsolya, Magyar Hírlap

A dél-amerikai mágikus realizmus és a pornográf irodalom legjobb darabjainak mély ismeretéről tanúskodik. A szerzőt ide is elkíséri az önirónia és öngúny []. Ez az ő igazi újítása, világirodalmi nóvuma.

Török András, Vademecum

Lenyűgöző stílusparódiák, ironikus idézetek, pamfletbe illő megállapítások

Erdélyi S. Gábor, 168 Óra

A Pesti barokkot nemcsak filozófiai, művészettörténeti leírások, a szövegtestbe simuló, önállóan is értelmezhető okos esszék, hanem a hűvös cinizmus és a pesti viccek éltetik; mindegyik segített túlélni az egybefolyó éjszakákat és nappalokat.

In, HVG

A lebilincselően gazdag, nyelvi leleményekkel, humorral teli, olykor keserű könyv magába szippantja az olvasót.

Kulcsár Ágnes, Színes RTV

Már száz oldal óta Évi babydolljáról van szó, és még mindig érdekes.

Czinki Ferenc, Magyar Narancs

Libri Kiadó

Budapest

Copyright © Dés Mihály, 2013

Borítófotó © Benkő Imre: Hajógyári-sziget. Budapest, 1999

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

3. javított, átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-310-684-6

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOMJEGYZÉK

I. EPIFÁNIA, VAGY AMIT AKARTOK

II. GÁLÁNS ÜNNEPSÉGEK

III. ÖNÉLETRAJZI EVANGÉLIUM

IV. IMMACULATA CONCEPTIO

V. ADVENTI KOSZORÚ

VI. UTAZÁS AZ ÉJSZAKA MÉLYÉRE

VII. NAPLÓ

VIII. CONFESSIO

IX. JELENTÉSEK KÖNYVE

X. TEMETŐI RONDÓ

XI. ANNUNTIATIO

XII. ÚTKÖZBEN

XIII. ASSUMPTIO

XIV. PRÉDIKÁTOR KÖNYVE

XV. APOKALIPSZIS A LENIN KRT. ÉS A MAJAKOVSZKIJ U. SARKÁN

XVI. VISITATIO

2008-ban kezdtem el ezt a regényt, és négy éven át dolgoztam rajta, de maga az ötlet sokkal régebbi. 25 évvel ezelőtt – már Barcelonában – meg is írtam belőle egy fejezetet, aztán – ahogy az lenni szokott – elsodortak a hétköznapok. Húsz éven át egyáltalában nem foglalkoztam vele, de – teljesen irracionális módon – mégis  biztos voltam abban, hogy egyszer majd megírom. Így is lett. Igen ám, de nem lett volna így, ha néhány számomra fontos ember nem hisz bennem, és nem biztat, hogy prózát is írjak, ne csak cikkeket, esszéket meg kritikákat. Az ő barátságuk és biztatásuk nélkül nem lettem volna képes újra hozzáfogni. Hálám jeléül álljon itt a nevük: Anton Arrufat kubai költő, dráma- és prózaíró, Roberto Bolaño chilei-mexikói-spanyol író, Nora Catelli argentin irodalomteoretikus, Juan Villoro mexikói író és Jorge Zentner argentin író és terapeuta.

És tényleg nekiláttam. Egyszerre voltam elszánt és bizonytalan. Tudni akartam, hogy nagyszabású kitalációm olvasható, élvezhető könyv lesz-e. Hárman segítettek ezen kételyeim eloszlatásában: Gőbl Gabi, Magó Mariann és Wellmann Nóra. Fejezetről fejezetre olvasták az egyre gyarapodó kéziratot, együttérzéssel hallgatták végeérhetetlen monológjaimat, magyarázkodásaimat, fantáziálásomat, és – udvariaskodó kérésemet félreértve – megosztották velem a véleményüket.

De mások is drukkoltak nekem, noszogattak, beszámolókra késztettek. Ilyen volt Barcelonában Valentin Barenblit argentin pszichoanalitikus, meg néhány író barát: a magyar-argentin-Puerto Ricó-i Kálmán Barsy, a francia Mathias Énard, a spanyol Robert Juan-Cantavella, meg a már említett Juan Villoro és Jorge Zentner. Budapesten pedig – ahol kevesebben voltak beavatva – Bruck András barátom és Magda húgom.

És persze mindenekelőtt és -felett ott volt öcsém, László, aki olyan kitartással, figyelemmel, szigorúsággal és szorongással követte e könyv készülését, mintha az ő egyik korszakos musicaljének születéséről lett volna szó.

Hát így jött össze ez a regény. És még azt mondják, hogy az írás magányos passzió.

Barcelona–Budapest, 2012 nyara

„Ó, hogy szeretném az egész Angolparkot egy könyvbe leírni, ha érdemes volna magyar írónak lenni. De nem érdemes magyar írónak lenni, nem érdemes, s ezt olyan szűz megrendüléssel érzem, mintha én jöttem volna rá először.”

Szép Ernő: Szeretek őgyelegni

„Pesti regény! Mit lehet írni Pestről? Ordináré passzió, mint az állatkínzás. De megpróbáljuk.”

Krúdy Gyula levele Kiss Józsefnek,

A vörös postakocsi első kiadójának

„Krúdy édes szerencsénkre nem azt írta, amit regénye bejelentőjébe felsorolva ígért […] Budapestet majdnem lefokozza, sőt érdektelenné teszi itt-ott.”

Ady Endre A vörös postakocsiról

I. EPIFÁNIA, VAGY AMIT AKARTOK

1984. JANUÁR 6.

A regény narrátor-főszereplője, a 32 éves Koszta János a nagyanyjával él Budapest belvárosában. Ezen a zord estén meglátogatja őt a 17 éves Évi, akivel János ugyan már hetyegett egyszer, de a Narrátor meglepetésére ez a mostani találkozás mágikus élménnyé sikeredik. Kár, hogy a kilencvenes éveiben járó Nagyi időnként megtöri a varázslatot. Az csak mellékesen derül ki – aztán a könyv egyik leitmotívumává válik –, hogy Főhősünk disszidálni készül Gábor nevű barátjával Amerikába.

Én komolyan azt hittem, hogy nővel kapcsolatban már nem érhet súlyosabb megrázkódtatás, aztán amikor megláttam Évit abban a fehér kis hálóingben, ismét egészen megrendültem. Nyilván a hálóing tette. Nem nagyon tudok mást elképzelni, hiszen láttam már őt előtte egyszer-kétszer, sőt még ruha nélkül is volt hozzá szerencsém. A hálóingben persze nem volt semmi különös. Illetve, ki tudja, hogy mi a különös egy hálóingben? Egyszerű, sima, hófehér baby-doll volt, halványkék fodros szegéllyel; kedves kis női vacak, rafinált nyersselyem semmiség. Kati hagyta nálam jó fél évvel azelőtt. Rajta se állt rosszul, de Évin olyan volt, mintha egyenesen neki készült volna. Mintha lenge hálóing létének egyetlen értelme az lett volna, hogy egyszer majd ő vegye föl. Hát fölvette. A hálóing betöltötte küldetését.

Nem nagyon magyarázkodtam. Végtére magától is rájöhetett, hogy nem én szoktam bakfis méretű pendelyben hálni.

– A nagymamámé – mondtam biztatólag. – Él-hal az ilyen göncökért.

– Ah-há – nyugtázta kérdő hangsúllyal. Hihetetlenül vékony hangon, vontatottan beszélt, és közben ugyanolyan besorolhatatlanul somolygott, mint amikor pár perccel korábban Anna elnyűtt, de romjaiban is pofás papucsát – életem leghosszabb kapcsolatának talán egyetlen tárgyi emlékét – odaadtam neki, hogy mégse mezítláb menjen ki a fürdőszobába. Fogkefét is fölajánlottam, de fogkeféje, az volt.

Nem akartam én odaadni neki a Kati hálóingét, dehogy akartam. Azt se tudtam, hogy nálam van. Egyébként is, eredetileg trikót kért. Fürödni indult, és megkérdezte, hogy nincs-e egy tiszta trikóm, amit fölvehetne éjszakára. Anna papucsa akkor már rajta volt. Szolgálatkészen turkálni kezdtem a szekrényben, de nem találtam semmit. Mármint semmi tisztát. Van viszont egy trükköm arra az esetre, ha elfogyna a tiszta holmi: előveszem az ellenkező évszak cuccait. Ennek az a hátulütője, hogy nyár derekán időnként flanelingben és gyapjúzokniban jelenik meg az ember, télvíz idején pedig előfordul, hogy rövidujjút takar a zakó vagy a pulóver, de végül is használható, praktikus módszer, nekem legalábbis bevált. Mivel az adott mosási ciklusban még nem jutottam el a nyári holmikig, meginvitáltam Évit az előszobába. Fölálltam egy székre, és elkezdtem a kutakodást. Találtam egy kőkeményre merevedett, csehszlovák jellegű keresztcsíkos frottírtrikót. Nem igazán lelkesedett érte. Tovább kotorásztam. Kitágult pulóverek, foltnak tartogatott farmerromok, építkezés, költözés és háború esetére félretett családi nadrágok. Egy fölgöngyölíthetetlen eredetű, minimó harmincéves, viszont gyári vasalású, fényes fekete klottgatya. Az apám egyik botrányosan bő, buggyos fürdőnadrágja, talán éppen az, amelyikben valamikor réges-régen Annát megismertem. Lám, már egy előszobaszekrényt sem lehet büntetlenül kinyitni. De egyet se törődtem vele, folytattam a keresgélést, mintha mi sem történt volna. Találtam egy különös, régimódi viharkabátot, amilyet legföljebb egy békebeli gátőr viselhetett.

A hálóing a viharkabát és egy szakadozott fürdőköpeny között volt. Őszintén megörültem a viszontlátásnak. Ráadásul ki volt mosva-vasalva… A mosás még csak hagyján; de a vasalás?! Életemben nem vasaltam, és igazán remélem, hogy már nem is fogok. Elméletileg persze Nagyi keze közé is kerülhetett volna, de ahhoz meg túlságosan makulátlannak látszott. Különben is, hogy rakta volna föl ide, ahová még a madár is csak székre állva jár? Az se nagyon valószínű, hogy Kati hagyta volna itt ilyen éjrekészen. Ahhoz túl sebesen távozott az életemből. Igaz, egy kis vasalásra mindig lehet időt szakítani; csak akarni kell. De vajon akarta-e? Nem firtattam. Beértem azzal, hogy rátaláltam, és hogy fölkínálhattam Évikének. Nem volt egyértelmű, hogy örül-e neki vagy sem. Például eléggé bizalmatlanul nézett. Jó, mosolygott is hozzá, de én nem tudom hová tenni ezeket az alulfejlett mosolyokat.

– Tiszta – mondtam nyájasan, mint egy cukrosbácsi. Ő csak nézett és bazsalygott tovább. – A nagymamámé – tettem hozzá biztatólag. – Él-hal az ilyen göncökért.

Akkor mondta azt a hihetetlenül vékonyka és elnyújtott ahát. Leszálltam a székről, hozzáillesztettem a hálóinget, és láttam, hogy jó. Ő is láthatta, mert odafordult az előszobatükör elé. Vágott egy grimaszt, amit megint csak nem tudtam hogyan értelmezni, azután rám nézett azzal a fura, merev, de – nem kertelek – mégiscsak megható mosolyával, és aztán lassan, de olyan lassan, mintha Clint Eastwoodhoz járt volna különórára, bevonult a hálóinggel a fürdőszobába.

Én akkor már túl voltam ezeken a dolgokon: fürödtem, átöltöztem, dezodoroztam és hagymát ettem. Évi ugyanis hat felé telefonált, hogy kábé fél óra múlva ott lesz nálam. Borotválkozás, habfürdő, Paco Rabanne. De fél tíz felé elegem lett, és nekiültem vacsorázni.

Nem hittem volna, hogy föl fog hívni, és volt is okom rá, hogy ne reméljek. Először is, mert megígérte, hogy jelentkezni fog, másodszor pedig, mert azt állította, hogy van valakije. Még ez lett volna a legkevesebb, mert amint azt már ezerszer kielemeztük Gáborral, minden nőnek van valakije. Amúgy magányosak, elhagyatottak és mellőzöttek, de ahogy ki akar kezdeni velük az ember, azonnal kiderül, hogy szó se lehet róla, mit képzelek, jár valakivel, vőlegénye van, férjezett az istenadta; épp most békült ki a pasijával; titokban szerelmes valakibe, nem mondhatja meg, hogy kibe, mert az illető sem tudja… És ez így megy mindig, kivétel nélkül mindig. Aztán mégis meg szoktuk oldani valahogy.

Évinél sem az állítólagos valaki miatt aggódtam. Egyszerűen túl messze voltunk egymástól. Nem csak a tapintatlanul nagy korkülönbség miatt. Egyébként is. És nem olyannak látszott, mint akit vonzanak a távolságok. Az se nagyon növelte az esélyeimet, hogy egyszer már eléggé intim helyzetbe keveredtünk. Rendhagyó együttlét volt, meglehetősen kétes körülmények között. Nem is maradtunk semmiben. Elment, eltűnt, nyoma veszett. Aztán pár napja beállított a Timi nevű barátnőjével. Azt nem mondom, hogy nem örültem meg neki, csak éppen volt nálam valaki. Semmi különös, csupán egy időnként visszatérő, zavaros emlék a félmúltból. Egy nosztalgikus hitves, aki szerette leellenőrizni, hogy megkívánom-e még. És meg se lepődött, hogy megkívántam.

Éviék csöppet sem zavartatták magukat. Sőt, mintha direkt földobta volna őket a helyzet. Almapirosra csípett orcával kacarászva benyomultak, élcelődtek, fraternizáltak, kölcsönkértek néhány apróságot, majd ahogy jöttek, zajosan, vihogva elvonultak. Aztán pár nap szünet, kétségbeesés, lemondás, önemészet, és akkor derült égből a telefon, hogy fél óra múlva itt lesz.

Nem tudom, elkészítették-e már a telefonálók tipológiáját. Évi például az úgynevezett korrekt telefonálók körébe tartozott. Több hónapos szoros viszony után is úgy jelentkezett be, mintha életében először hívna föl, de akkor is szigorúan hivatalos okból. Egyáltalában nem zavarta, hogy én veszem föl, és még csak véletlenül sem lehetek azonos a nagymuterommal.

– Itt vagyok Timivel a Judynál – közölte, miután sikerült tisztáznunk a személyazonosságunkat. – Most indulunk a Feróhoz, tudod, a Tarisznya, mert állítólag tud valami munkát Timinek a Csöpi-butikban. De csak a címért ugrunk föl hozzá, úgyhogy öt perc alatt végzünk, mert itt lakik a Majakovszkijban, és utána ráérek…

– Tarisznya??? Majakovszkij??? Csöpi-butik??? Miről van szó, Évikém, ki halt meg? – kérdeztem aléltan. Akkor még nem tudtam, hogy ez volt a másik specialitása. Mintha valami földi irányító központ lennék, állandóan megadta a koordinátáit: hol van, hová megy, honnan jön, és legfőképpen pedig, hogy kivel. Általában rendkívül nagy hangsúlyt fektetett arra, hogy lehetőleg még telefonon tisztázza, ki kicsoda és milyen ismeretségi fokon áll vele, netántán velem. Az meg különösképpen szokta izgatni, hogy ismerem-e az ismerőseit.

Mindössze annyit tudtam fölfogni a tájékoztatójából, hogy találkozni akar velem, és be is értem ennyivel. Azt proponálta, hogy vigyem el a Klubba, mert még sose járt ott. A Majakovszkij utca után fölugrik hozzám, aztán pedig átslattyogunk a Klubba. Nem rajongtam az ötletért. Könnyen lába kél ott az ilyen drága, finom portékának. Végül abban maradtunk, hogy följön, csak a Klub helyett moziba megyünk.

– Jó, de akkor tényleg úgy gyere, hogy még elmehessünk egy moziba. – Öt percre lakom a Majakovszkij (na jó, Király) utcától, elvileg volt esélyem arra, hogy két óra alatt megtegye a távot.

– Mondom, hogy félórán belül ott leszek – válaszolta szelíden, szinte szerelmetesen, mintha csak egy kissé bugyuta, de szívének mégis kedves golyhót korholt volna.

Tudom, hogy ha már egyszer megállapodtunk abban, hogy följön, ez a mozizás szemenszedett baromságnak tűnhet. Pedig korántsem az. A filmnézés ugyebár minden aljas nemi indoktól, fondor szándéktól, szennyes gondolattól mentes, szabad választású kultúrprogram, melynek a személyemhez nem is kell, hogy köze legyen. Ha miattam nem is, de a film miatt el kell jönnie. És ha még a film miatt se, hát a megállapodásért. Engem átverhet, az rendben van. Végül is megszokta az ember, hogy olykor lesújtson rá a női szeszély. De itt nem a randevúról van szó, hanem egy megállapodásról, mely szerint moziba fogunk menni. És az ember tartsa meg az adott szavát. Ha már megbeszéli az emberrel, hogy moziba megy. Az ember. Az emberrel.

Persze nem egy izzadságszagú pesti moziba vágytam én Évikével, de ha már ezt találtam ki arra, hogy magamhoz édesgessem, akkor hajlamos voltam komolyan venni az ötletemet. Elővettem a szerdai Népszabadságot, ahol már vagy 15 film be volt jelölve. Ez persze a maximálprogram volt, afféle mozikommunizmus, mert a reálisan megnézhető filmek száma ennél lényegesen kisebb, mondhatni zérus. A bejelölt filmek egyik felét ugyanis délelőtt adják, a másik felét pedig Pesterzsébeten. Ha még ezután is marad valami, az bérletes a Filmmúzeumban, jegyüzéres a Corvinban vagy másnap játsszák a Kinizsiben. Ráadásul olyan filmet kellett találnom, amire Évi is hajlandó elmenni. Akkor még nem tudtam, hogy ez nem is olyan nehéz feladat: a legemberpróbálóbb színház- vagy mozielőadást is képes zokszó nélkül végigülni.

Szóval nagyon is komolyan vettem én azt a filmkeresést. Akárcsak Vlagyimir Iljics, én is úgy gondolom, hogy számunkra a legfontosabb művészet a film. Sok nehéz helyzeten segített már át engem és a bajtársaimat. És ha, mondjuk, nem is jött össze semmi, még mindig ott volt nekem maga a film. Ezért is nem mindegy hát, hogy mit választok. Végül bekarikáztam a Szomszéd szeretőket. Truffaut, Depardieu, szerelmi dráma; ennyi vonzó elemből valami csak jó lesz Évinek. Új Tükör, fél 8… És ha már látta? Némi habozás után bejelöltem A wilkói kisasszonyokat is. Diadal, 8 óra. Úgyis régóta vadásztam rá. De aztán elbizonytalanodtam: jó, jó, polski, vengri, dva bratanki, de attól még miért kéne ennek a drága jó Évi tündérnek Andrzej Wajda? Máris továbbléptem: A házibuli folytatódik, Vörös Csillag, fél 9. Így még késhet is egy kicsit.

Még jó, hogy erre az eshetőségre is gondoltam. Újabb fél órával tovább tudtam idegeskedni, reménykedni. Nem vagyok az a hajde pontos fajta, de ezúttal sehová sem kellett mennem, és óriási helyzeti előnybe kerültem. Egy idő után nemcsak hogy elkészültem, puccba vágtam magam, de – a zeniten túljutva – elkezdtem visszahanyatlani eredendő őskáoszomba: levettem a pulóverem, az ünnepi alkalomra fölvett makulátlanul kivasalt ing elkezdett gyűrődni, vonásaim föllazultak, frissen beretvált arcomon nekiserkent a borosta, pár százezer agysejtem mélán oszlásnak indult.

Fél nyolc felé csöngettek, de csak Ritter néni, alias Fiatalasszony volt az első emeletről: a Családi Lapot hozta a nagymaminak, akivel a Vöröskereszt-mozgalom legjelesebb aktivistái voltak a házban. Visszaültem olvasni. Az alkalomhoz illően egy Szindbád-kötetet lapozgattam, de nem tudtam igazán odafigyelni rá. Szutykos, öreg, háború előtti példány volt, pár nappal azelőtt vettem a szomszéd antikváriumban. Furcsa módon olyan szaga volt, mint egy elhasznált kártyapaklinak. Nem tudtam betelni vele. Jobban lekötött, mint a szöveg, egészen addig, míg föl nem fedeztem a következő mondatot: „Szívgyönyörűség, most van öt óra?” Ha a nagy októberi szocialista forradalmat jósolja meg Krúdy, az se hatott volna meg annyira, mint az, hogy Évivel szembeni sérelmemet ilyen mesterien megfogalmazta. Csócsáltam egy darabig a mondatot, de aztán megint csak a kártyapakli kezdett lefoglalni. Pedig nem is tudok kártyázni. Ebbe a nagy szaglászásba csörömpölt bele a telefon. Ilyenkor mindig úgy csöng, mint egy riasztóberendezés. Majdnem kiesett a kezemből a könyv. A gyomrom összeugrott, és bár a fogmosás óta csak egyszer gyújtottam rá – azt is a konyhában –, máris nyúltam a cigi után. Úgy döntöttem, ha azért hív, hogy lemondja, szó nélkül leteszem, és aztán elküldöm a francba. Nem fogom megbeszélni vele! Nagy nehezen kivártam a három csöngetést, majd mindenre elszántan fölvettem a kagylót.

– Jelentem, megjött! – jelentette izgalomtól rekedten Gábor köszönés helyett. Öt perce ért haza, és mit talált a levélszekrényében? Egy friss, ropogós meghívólevelet az anyja illionis-i másod-unokatesvérétől. Én már nem vártam semmit, mert az egyetlen lehetséges amerikai rokon – Ilus néném boldogult férjének a húga – kapásból visszautasította a fölkérést, hogy írjon nekem egy nyomorult meghívót, ami számára semmi kötelezettséggel nem jár, még a pofámat se kell látnia, nekem viszont lehetővé teszi, hogy a BM is, meg az amcsi Bevándorlási Hivatal is lássa, van hová menni széles egy Amerikába. A többi a mi dolgunk. Vannak haverjaink, kapcsolataink, némi megtakarított pénzünk és sok-sok ígéretünk.

Már egy éve készültünk arra, hogy megpattanjunk, minden meg volt szervezve, csak a meghívólevél hiányzott, na meg az a csekélység, hogy a magyarok kiengedjenek, az amcsik pedig be. Vagyis Gábornak most már tényleg csak az hiányzott, én még nem tudtam, mi a túrót találjak ki. Az egyetlen, aki segíteni tudott volna, a muter volt, de tőle nem akartam ilyen szívességet kérni, már csak azért se, mert harcosan ellenezte a disszidálásomat.

– Jó, de akkor még nem adom be az útlevélkérelmet. Megvárom, míg nálad is körvonalazódik a helyzet – mondta Gábor.

– Te csak ne szolidarizáljál itt velem! – és újra (de korántsem utoljára) meghánytuk-vetettük az ügyet. A meghívólevél csak záros határidőig érvényes, meg az is gyanús lehet, ha egyszerre adjuk be a BM-be. Különben se baj, ha valamelyikünk előbb érkezik, és előkészíti a terepet.

– Magyarán azt akarod, hogy én legyek a szálláscsináló, te meg majd beleülsz a készbe.

Megpróbáltam fölvilágosítani, de a meghívólevéllel a zsebében kissé nyeglén hallgatta okfejtésem, és a New York-i távlatok transzcendenciája után a pesti jelen immanenciája felé fordította vigyázó tekintetét:

 – Na, mi az, Jencikém, ma már nem történik velünk semmi jó? – Nem tudom, miért szeretett engem Jencinek nevezni, ha népies hangulatba keveredett. Mindegy, abban a pillanatban engem is jobban izgatott az aznap esti program alakulása.

Fölvázoltam neki a helyzetet. Szenvedélyes voltam, és aprólékos. Évi helyzetébe képzelve magam, mintegy az ő jól felfogott érdekében prókátorkodva próbáltam képviselni az igazamat.

– Mert különben miért hívott volna föl? Nem mintha számítana, de nem volt köztünk semmi kötelezettség. Ha felhívott, nyilván akar valamit. Ha meg akar valamit, miért ver át? Különben is, arról volt szó, hogy moziba megyünk…

– És neked nyilván az fáj, hogy lemaradtál egy jó kis bolgár történelmi kalandfilmről.

Gábor lezserkedése egy pillanatig sem tévesztett meg.

– Akkor meg miért hívott föl? Én nem kértem rá. De ha egyszer már fölhív, mi a francért mondja azt, hogy följön, ha mégse jön…

– A szokásos női elmebaj. Nem tudom, mit vagy annyira oda. Ilyenek. Ott maradt a Majakovszkij utcai akárkinél, mert megjelent a Giza vagy a Géza. Elkezdődött egy mongol néptáncműsor a tévében, ami szerintük tiszta bőrharisnya. Összetalálkozott az egyik flúgos barátnőjével, és kimentek a csepeli szabadkikötőbe, mert ott játszik a Lefűrészelt Tüdőcsúcsok nevű nyúvév banda. De a legvalószínűbb, hogy zavarodottan bolyong az utcákon, mert elfelejtette, hogy mit akar csinálni…

Én nem tudom, mit objektívkodott nekem a Gábor. Mintha ő nem szokott volna legalább ilyen hisztérikus lenni hasonló helyzetben. Legföljebb ő nem kiabál és hadonászik, hanem gyöngyöző homlokkal, meg-megvonagló ajakkal és tébolyult logikával magyarázza, hogy miért hihetetlen, érthetetlen, amorális, sőt a természet és Mózes törvényeivel gyökeresen ellentétes, hogy Stunci Manci 18 éves hajadon nem tolta le neki idejében a bugyiját.

– Az is lehet, hogy még előkerül – kockáztattam meg.

– Hát, lehetni éppen lehet – dünnyögte, de éreztem, hogy optimizmusom kedvét szegi. Gábor amúgy is betegesen bizalmatlan természet, de egy pár nappal azelőtti balszerencsés kalandja miatt egyenesen paranoiássá vált. Fölszedett valami búval baszott bölcsészcsajt, fölhurcolta magához, minden annak rendje s módja szerint zajlott, de a csaj másnap fölhívta, hogy „szükségem van rád”. „Hogy mit…?” – kérdezett vissza Gábor. A csaj nem lacafacázott: „Azt akarom, hogy szeress!” „Halló, halló!” – kajabált Gábor, és vadul kopogtatni kezdte a kagylót. – „Nem hallok semmit… Halló! Nálad is olyan furcsa zajok vannak?” Most már a csaj is hallotta a zajokat, és ő is hallózni kezdett. Gábor végül lerakta a telefont, és azóta se vette fel. Most csak akkor lehet vele beszélni, ha ő telefonál. Hát itt tartunk. Egyébként ő is azt akarta, hogy menjünk le a Klubba. Vacsorázzunk meg ott, aztán majd meglátjuk. Bármi megeshet, talán még Évire is ráakadhatunk az éjszaka valamelyik pontján… Abban maradtunk, hogy megvacsorázom otthon, és ha addig se jön meg, a Klubban találkozunk. Ha nem vagyok ott, csoda történt, megkerült a kincs.

A csoda fél tíz körül következett be. Az előző napról megmaradt fél konzervdoboznyi szovjet makrélát faltam éppen. Kicsit már berozsdált, a snidling és a citrom se segített rajta igazán. Egyébként a snidling volt a legékesebb bizonyíték arra, hogy még ekkor sem veszítettem el minden reményt. Mert a hadiszerencse olyankor szokott rámosolyogni az emberre, amikor nem számít rá, mondhatni, egyenesen kínos neki egy kicsit: amikor hagymát evett, másnapos alsógatyát vagy lyukas zoknit vett föl, netán egy hónapja nem váltott ágyneműt. Azt nem állítom, hogy valahányszor hagymát eszem, egy Évihez hasonló tengelice repül be a Vilmos császár úti sasfészekbe, de azért a régi jó trükk ezúttal is bevált.

Már a tunkolásnál tartottam, amikor megszólalt a csengő. Nagyon szerettem volna, ha ő lett volna az, de erre csak az nyújtott némi reményt, hogy direkte megkértem: ne csöngessen, mert fölzavarja a nagyanyámat. Hatalmas, sötétszürke férfitélikabát volt rajta. Utoljára Derkovits Gyula munkásmozgalmi tematikájú linómetszetein viseltek ilyet a darutollas csendőrök, de aztán be is alkonyult nekik 1945-ben. Kuffer méretű öblös táskát tartott maga előtt két kézzel, mintha különben nem bírná el, ami amúgy valószínűnek is látszott. Úgy állt ott, mint az ismeretlen árva lány emlékműve, és rettenetes hidegek áramlottak be mögüle.

– Ne haragúúdj – búgta azoknak a nőknek a csöndes derűjével, akik azt képzelik, hogy úgysem lehet rájuk haragudni. – Meg kellett várni azt a butikos pasit, akinél lehet, hogy Timi dolgozni fog, de a Tarisznyának rossz volt a telefonja, és nem tudtalak fölhívni…. Most haragszol?

Nem haragudtam, dehogyis haragudtam, csak hát nagyon úgy nézett ki, hogy még ott az ajtóban kíván nyilvános föloldozást és közkegyelmet. Valahogy azért csak bevarázsoltam, és még szerény kis vacsorám legeslegutolsó falatjait is sikerült végre leküzdenem. Az emlékmű most az előszobában álldogált, és az utazótáskát továbbra is két marokra fogta. Miközben a halolajtól síkos számat törölgettem a kézfejemmel, megpróbáltam rávenni, hogy vegye le a kabátját, amíg én megnyugtatom a nagyanyámat. Ez lehetett a végső jeladás a kávéfőzőnek, amit még a muszka makréla szervírozása előtt tettem oda. Nem tagadom, mikor meghallottam a szörcsögést, megzavarodtam kissé. Elindultam a konyhába, de eszembe jutott, hogy a Nagyi bizonyára már a papucsát keresgéli. A kávéfőző viszont egyszer már fölrobbant. Az volt a legcsodálatosabb az egészben, hogy közben a kezem is tiszta halolaj lett. Ennyi trutyi nem lehetett a számon, talán még a konzervdobozban sem! A kávéfőző folyamatos szörcsögése szaggatott hörgésbe ment át. Ismerem ezt: ezután jön a száraz, gőzös fújtatás, amit elébb a gumi leégése, utóbb pedig az általános légrobbanás követ. Közben Nagyi nyilván menetkészen áll az ágya mellett, a kávéfőző minimum kiégeti az asztallapot, a kezem már csöpögött az olajtól, Évi pedig úgy nézett rám, hogy egyből visszaszívtam az ötletet, hogy ő intézze el a kávét, amíg én megfékezem Nagyikát. Mi lenne, ha most megszólalna a telefon, futott át az agyamon, vagy motoros futár útján behívóparancsot kapnék? Na, ebből elég, határoztam el, és nekifogtam intézkedni. Először is bevágtattam nagyanyámhoz. Inkább a robbanás, mint az ő éji bolyongása.

– Nincs semmi baj, drágám, feküdj vissza – üvöltöttem az ajtóból, de sajnos későn érkeztem: már fölkelt, és nagyban a köntösét kerisgélte. Valamit kérdezett, amit nem értettem, mert rohantam a konyhába, és csak annyi időm volt, hogy odakiabáljam neki: – Mindjárt jövök, és akkor mindent megbeszélünk, csak feküdj vissza! – Most nem azért, de Évi még mindig ugyanúgy állt ott.

– Legalább a táskát tedd le – vetettem föl, miközben benyomultam a konyhába, hogy kihúzzam a kávéfőzőt. Ez korántsem olyan könnyű művelet, mint első hallásra gondolná az ember. Egy óvatlan mozdulat, és a konnektor is vele jön. Egyik kezemmel betámasztottam, a másikkal húztam kifelé, majd a túlizzott kávéfőzőt belöktem a mosogatóba, a forró pikszist pedig áttettem a gáztűzhely lapjára. Két szökellés, és újra az előszobában termettem. Legnagyobb örömömre Évi közben mégiscsak lerakta a táskáját. A kedvező fordulatot kihasználva a kabátját is levétettem vele, sőt még a szobámba is sikerült betuszkolnom. Kávét nem kért, de nem is erőltettem; hanyatt-homlok rohantam vissza Nagyihoz, aki közben már belebújt a köntösébe, és megindult kifelé ajtót nyitni.

– Csöngettek, édesem – közölte titokzatosan. A hálósipkája kicsit csálén állt, és ettől olyan kópésan nézett ki.

– Tudom, drágám. Már kinyitottam.

– Már kinyitottad? – Nagyon meg tudott ám lepődni.

– Ki, drágám, ki. Azért jöttem, hogy nem kell kimenned, már elintéztem.

– Igen? Akkor nem kell, hogy kimenjek?

– Nem, édesem, mondom, hogy elintéztem.

– Szóval akkor el van intézve? Akkor én nem kellek?

– Nem, nem, drágám, nyugodtan visszafeküdhetsz.

Kivettem a kezéből a botot, és szép finoman kezdtem visszalavírozni az ágyhoz.

– És ki volt az, drágám? – kérdezte a kilencvenen túliak csillapíthatatlan kíváncsiságával.

– Egy ismerősöm. Hozzám jött.

– Szóval akkor nem engem kerestek.

– Nem, drágám. Kimondottan hozzám jöttek.

Elérkezettnek láttam az időt, hogy levegyem a köntösét. Minden jel szerint a kabátlevétel volt nekem megírva aznap estére.

– És itt van még?

– Nem, már elment. Csak fölhozott valami anyagot. Beadta, és máris ment tovább. Munkaügy.

– Ja úgy, munka! – Ahhoz a nemzedékhez tartozott, amelyik a munka szót olyan áhítattal ejtette ki, mint egy próbaidős apáca. – Az más. Akkor jó. Azt, látod, szeretem, ha dolgozol. Jól van, drágám, csak dolgozzál, úgy is kell. Én is mindig dolgoztam. Folyton csak dolgoztam. Azt kimondani nem lehet, hogy én mennyit dolgoztam!

– Miért, hát most is dolgozol! – Leültettem az ágyra, de közben még véletlenül sem feledkeztem meg Éviről, aki bizonyára megkövülten szemezett az asztalomon lévő szovjet halkonzervmaradékkal.

– Hát igaz is – mondta hitetlenkedve Nagyi, mintha csak most döbbenne rá –, most is folyton csak dolgozom.

Igyekeztem fölgyorsítani az eseményeket.

– Mosogatsz.

– Mosogatok…

– Te takarítod az egész lakást.

– Takarítom a lakást…

– Mosol magadra.

– Mosok…

– Vasalsz.

– Vasalok, mosok…

– Mit akarnak még tőled?

– Elvégzem a munkám…

– Más asszony a te korodban…

– Mit akarnak még tőlem? Más asszony az én koromban csak otthon ül, és nyavalyog.

– Ki kell szolgálni.

– Hát bizony! Én meg ellátom magam, nem igaz? Nem vagyok terhére senkinek, mint egy vénasszony. Hát terhére vagyok én valakinek, drágám? Ugye, hogy nem. Mindent megcsinálok, amit kell, azt nem lehet mondani…

– Mosogatsz.

– Mosogatok…

– Takarítasz.

– Takarítok…

Ágyba dugtam. A két pluszpokrócát is rátettem a lábfejére.

– Jól van, drágám, megyek, lefekszem én is.

– Csak feküdj, édesem, feküdj…

Szép óvatosan megindultam kifelé.

– Jancsikám!

– Igen?

– Azért még benézel hozzám?

Abban maradtunk, hogy még benézek.