Borítószöveg

Daniel Goleman mintegy két évtizede kíséri figyelemmel, milyen forradalmi, a mindennapi életünkben is hasznosítható újdonságok és felfedezések jelennek meg a humántudományok területén. Legújabb, Fókusz című könyve az emberi figyelemmel kapcsolatos tényeket és tévhiteket veszi sorra, az összpontosítástól kezdve a szelektív figyelmen át, egészen az empátiáig. Szerteágazó területekről hozott példák sora bizonyítja, a kiválóan teljesítő emberek a figyelemnek mindhárom altípusát (befelé irányuló, másokra irányuló, külső fókusz) tudatosan és összehangoltan alkalmazzák.

A praktikus tanácsok és kutatási eredmények segítenek megértenünk, a jól megélt élet, az iskolai és a munkahelyi siker, de még a globális problémák kezelése is azon múlik, mire és hogyan figyelünk, vagyis hogyan irányítjuk, a könyv által „titokzatos képességünknek” nevezett FÓKUSZUNKAT.

Daniel Goleman az Érzelmi intelligencia, a Társas intelligencia és további tizenegy kötet pszichológus-újságíró szerzője, jelenleg a dalai láma életrajzi kötetén dolgozik. Egyetemek és vezetőképző intézetek állandó előadója, számos kutatás- és oktatásfejlesztő szervezet tagja, a Chicagói Egyetemen működő Tudományos, Szociális és Érzelmi Tanulási Együttműködés társalapítója. Massachusettsben él.

DANIEL
GOLEMAN

Fókusz

Út a kiválóság felé
– részlet –

Libri Kiadó
Budapest

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Daniel Goleman: FOCUS. The hidden driver of excellence.
HarperCollins Publishers, New York, NY, 2013.

Copyright © 2013 by Daniel Goleman
All rights reserved
Hungarian translation © Váradi Péter, 2014

www.libri-kiado.hu
www.nyugatiter.hu

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja
Felelős szerkesztő Dávid Anna
Olvasószerkesztő Györke Mária
Borítóterv Somogyi Péter
Műszaki szerkesztő Pais Andrea
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978-963-310-652-5

Az elektronikus verziót készítette
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Sans & Noto Serif – Apache License 2.0

Az eljövendő generációk jóllétéért

1. fejezet
Egy megfoghatatlan képességünk

Ha tekintetünkkel követjük munkája közben John Bergert, aki vagyonőrként dolgozik a manhattani Upper East Side egyik üzletházának első emeletén, akkor magát a figyelmet látjuk munka közben. Miközben jellegtelen fekete egyenruhában, fekete ingben és piros nyakkendőben, kezében adóvevővel John folyamatos mozgásban van, fókusza mindig valamelyik vásárlóra irányul. Nevezhetnénk őt az üzlet szemének is.

Feladata rendkívül nehéz. Csak az ő emeletén több mint ötven vásárló tartózkodik egy-egy pillanatban, akik folyamatosan haladnak egyik ékszeres pulttól a másikig, majd a Valentino sálak között válogatnak, hogy aztán a Prada táskákat vegyék szemügyre. Ők az árukat pásztázzák tekintetükkel, John pedig őket.

John sajátos Brown-mozgással sasszézik a vásárlók között. Néhány pillanatra megáll a táskákat válogató kuncsaft mögött, tekintete szinte odaszegeződik, aztán az ajtó melletti őrhelyére siet, hogy onnan egy olyan sarokba menjen tovább, amelyből jó rálátása nyílik egy potenciálisan gyanús trióra.

Miközben a vásárlók csak az árut látják, és John figyelő tekintetéről tudomást sem vesznek, ő mindegyiküket figyelmesen megvizsgálja.

Van egy mondás Indiában: „Amikor a zsebtolvaj egy szent emberbe botlik, csak a zsebet látja.” John pedig minden tömegben csak a zsebtolvajokat. A tekintete reflektorként pásztáz körbe. Szinte látom magam előtt, hogy arca, hunyorító szemei egyetlen óriási, küklopsszerű teleobjektívvé húzódnak össze. John maga a megtestesült fókusz.

Vajon mit keres? John azt mondja, hogy a lopás szándékát „szemük egy sajátos rándulása, vagy egy mozdulatuk” árulja el neki. Vagy az, ahogy néhányan összedolgoznak, vagy hogy laposan körbesandítanak. „Olyan régóta csinálom már ezt, hogy egyszerűen felismerem a jeleket.”

Amikor John kiszúr egyet az ötven vásárló közül, ki tudja zárni tudatából a másik negyvenkilencet és minden mást is – óriási figyelem-összpontosítást igénylő feladat ez a zavaró tényezők tengerében.

Ahhoz, hogy a panorámaszerű tudatosságot John váltogatni tudja az árulkodó, de apró jelekre irányuló éber figyelemmel, több különböző figyelemtípust kell egyidejűleg alkalmaznia – pl. kitartó figyelem, éberség, orientáció, valamint ezek együttes kezelése –, amelyek mind elkülönült agyi áramkörök hálózatain alapulnak, és mind-mind alapvető mentális eszközeink.1

A figyelem működésének különböző formái közül elsők között kezdték kutatni a John által is alkalmazott kitartó figyelmet. A második világháború idején vált különösen kutatott területté az éberség fokozásának és fenntartásának kérdése, mert a hadseregeknek olyan lokátorkezelőkre volt szükségük, akik órákon keresztül a legteljesebb éberséggel tudtak figyelni – márpedig azt tapasztalták, hogy a műszak vége felé a figyelmük ellankadt, és egyre többet hibáztak.

Emlékszem, a hidegháború csúcsán összeakadtam egy kutatóval, aki a Pentagonnak dolgozott, és azt vizsgálta, hogy három-öt napon át tartó ébrenlét során hogyan változik az éberség szintje – pontosabban, hogy a harmadik világháború valamelyik föld alatti bunkerébe szorult tiszteknek mennyi ideig kellene ébren maradniuk. Kísérleti eredményeinek valós körülmények közötti tesztelése végül szerencsére elmaradt, ám a reménykeltő fejlemények között említette, hogy kellő motivációval az ember több átvirrasztott éjszaka után is képes éber figyelemre (a motiváció csökkenésével viszont azonnal elbóbiskol).

Az elmúlt években a figyelem tudományos vizsgálata már jóval többet jelent az éberség problémájának kutatásánál. Az eredmények azt mutatják, hogy minden feladat elvégzésének eredményességét alapvetően a figyelmi készségeink határozzák meg. Lankadó figyelemmel teljesítményünk csökken, intenzív figyelem mellett viszont jól teljesítünk. Az életben mutatott élénkségünk ettől a titokzatos képességtől függ. Bár a kiválóság és a figyelem közötti összefüggés legtöbbször rejtett marad, valójában mindenen otthagyja a lenyomatát, amit csak csinálunk.

Ez az ezerarcú készségünk számtalan mentális tevékenységünkben szerepet játszik. Csak a legfontosabbakat említve: megértés, emlékezet, tanulás, a saját érzelmi állapotunknak és okainak észlelése, mások érzelmeinek értelmezése, a másokkal folytatott gördülékeny interakció. Ha felfigyelünk a hatékony működés e láthatatlan kulcsösszetevőjére, akkor megérthetjük, hogy a figyelem fejlesztése milyen haszonnal kecsegtet, és mit kell tennünk érte.

Az elme érzékcsalódása miatt általában csak a figyelmi folyamataink végtermékét észleljük – a jó vagy rossz ötleteinket, egy beszédes hunyorítást vagy nyájas mosolyt, a reggeli kávé gőzének gomolygását –, és magát az ezt lehetővé tévő tudatot nem.

Miközben életünk irányításában erősen támaszkodunk figyelmi folyamatainkra, alábecsüljük e mentális képességünk jelentőségét, és alig veszünk róla tudomást. Ezzel a könyvvel világossá kívánom tenni, hogy milyen döntő szerepet játszik ez a megfoghatatlan és alábecsült mentális képességünk az elménk működésében és az életünk folyásában.

Utunk kezdetén a figyelem alapformáit vizsgáljuk – ezek közé tartozott John élénk ébersége is. A kognitív tudomány a figyelem rengeteg formáját vizsgálja: példul az összpontosítást, a szelektív figyelmet, a nyitott tudatosságot, vagy azt, hogy az elme hogyan képes a figyelmét befelé irányítva saját mentális műveleteit is ellenőrizni.

Elménk működésének ezek az alapmechanikái kulcsfontosságú képességeinket alapozzák meg. Hogy mást ne mondjunk, az öntudatot, ami az önmenedzselés fundamentuma, illetve az empátiát, ami viszont a társas készségek alapja. E kettőre épül az érzelmi intelligencia. Mint látni fogjuk, ha e területeken gyengeségeink vannak, azok teljes életünket és karrierünket megnyomoríthatják, ha viszont erősek vagyunk, az előmozdíthatja és fokozhatja sikereinket.

A személyes horizonttól elrugaszkodva a rendszertudomány révén képessé válunk arra, hogy a koncentrált figyelmet szélesebb összefüggésekre irányítsuk, mégpedig a környező világot meghatározó és egyben tartó összetettebb rendszerekre.2 Ez a szélesebb összefüggésekre irányuló külső fókusz roppant kihívást jelent számunkra, mert agyunkat nem erre a feladatra tervezték. A rendszertudatra támaszkodva azonban képessé válhatunk a szervezeteket, a gazdaságot, az életfenntartó globális folyamatokat működtető és fenntartó mechanizmusok megértésére.

A fókusz irányultsága alapján három alapkategóriát állíthatunk fel: van a befelé irányuló, a másokra irányuló és a külső környezetre irányuló fókusz. A jó élethez elengedhetetlen, hogy mindhárom irányban könnyedén mozogjunk. A figyelemmel kapcsolatban nagyszerű hírek érkeznek az idegtudományi laborokból, olyan eszközöket kapunk ugyanis tőlük, amelyek segítségével elménk e kulcsfontosságú „izmát” továbbfejleszthetjük. A figyelem sok tekintetben úgy működik, mint az izom – ha nem használjuk, elsorvad; ha dolgoztatjuk, megerősödik. Látni fogjuk, hogy az átgondolt gyakorlás révén hogyan tudjuk erősíteni, sőt hogyan hozhatjuk helyre a fókuszát vesztett agyat.

Egy vezető eredményességéhez a fókusz mindhárom területére szükség van. A befelé irányuló fókusz révén az intuíciónkra és a legfontosabb morális értékeinkre hangolódhatunk rá, és jobb döntéseket hozhatunk. A másokra irányuló fókusz gördülékenyebbé teszi a többiekkel való kommunikációt. A környezetre irányuló fókusz pedig eligazít a világ tágabb összefüggései között. Az a vezető, aki elveszíti a saját belső világára irányuló fókuszt, egyúttal iránytűjét veszíti el; aki szem elől téveszti a többiek világát, a többiek számára érthetetlenné válik; akik pedig a tágabb rendszerek iránt veszítik el érdeklődésüket, azok elvakultak lesznek.

De nem csak a vezetők látják hasznát a fókusz három dimenziója közötti egyensúlynak. Környezetünket félelmetessé teszik a mindannyiunkat körülvevő feszültségek, egymással vetekedő célok és a modern élet csábításai. A figyelem mindhárom típusa segítségünkre lehet abban, hogy megtaláljuk azt az egyensúlyt, amelyben boldoggá és termékennyé válhatunk.

Az angol attention (’figyelem’) kifejezés a latin attendere igéből származik, amelynek jelentése ’előre- v. valami felé nyúlni/nyújtózni’.

Ahogy a szó etimológiája is mutatja, a figyelem kapcsol bennünket a világhoz, önti formába és határozza meg élményeinket. Ahogy a kognitív idegtudomány kutatói, Michael Posner és Mary Rothbart írják, „a figyelem alapozza meg a világról való tudatunkat, valamint gondolataink és érzéseink akaratlagos szabályozását”.3

Anne Treisman, a terület egyik legnagyobb tekintélyű kutatója megjegyzi, hogy a figyelmünk strukturáltsága határozza meg azt, hogy mit látunk.4 Avagy, ahogy Qui-Gon Jinn mondja a Baljós árnyakban: „A fókusz határozza meg a valóságod.”

Az emberi pillanat a fenyegetés árnyékában

A sziget felé tartó kompon egy kislány szenvedélyesen átölelte édesanyját. A nő azonban meg sem rezdült, még csak észre sem vette: teljesen az iPadjébe merült.

Néhány pillanat múlva, immár a város felé tartó kisbuszon szinte megismétlődött a jelenet. Kilenc diáklánnyal utaztam együtt, ám alig egy perccel azután, hogy az üléseken elhelyezkedtek, derengés világította be arcukat, amint elővették iPhone-jukat vagy táblagépüket. Csak néha szóltak egymáshoz, miközben a leveleiket olvasták és facebookoztak. De leginkább csönd volt.

Az anya közömbössége és a lányok hallgatása annak tünete, hogy a technológia elszívja a figyelmünket, és kiüresíti kapcsolatainkat. 2006-ban az angolban megjelent a pizzled kifejezés a puzzled (’zavart’) és pissed (’ingerült’) szavak összevonásából. A kifejezés arra az érzésre vonatkozik, amely akkor fogja el az embert, amikor beszélgetőtársa előrántja a zsebéből BlackBerryjét, és valaki mással kezd beszélgetni. Akkoriban az emberek ezt bántónak és sértőnek érezték. Ma már ez a normális.

A tinédzserek, azaz jövőnk élcsapata helyezkedik el a változások epicentrumában. Évtizedünk első éveiben a tinik havonta átlagosan 3417 szöveges üzenetet küldtek, a néhány évvel korábbi mennyiség dupláját. Mindeközben a telefonálással töltött idő csökkent.5 Egy átlagos amerikai tinédzser naponta több mint száz szöveges üzenetet küld és fogad, átlag tízet minden ébren töltött órában. Láttam már olyan srácot is, aki biciklizés közben SMS-ezett.

Egy barátom mesélte: „Nemrég meglátogattam a New Jersey-ben élő unokatestvéreimet, és a gyerekeik minden létező elektronikus kütyüvel fel voltak szerelve. Mindig csak a fejük búbját láttam. Folyamatosan az iPhone-jaikat nézték, hogy ki írt nekik, ki mit ír a Facebookon, vagy egyszerűen csak játszottak. Fogalmuk sem volt róla, hogy mi zajlik körülöttük, és elképzelni sem tudták, hogy a körülöttük állókkal hogyan tudnának tartósabb kommunikációt fenntartani.”

Ma a gyerekek egy új valóságban nőnek fel, amelyben minden korábbinál inkább a gépekre és nem a többi emberre hangolódnak rá. Ez több okból is problémás. Először is, a gyermek agyának szociális és érzelmi áramköreit azok az élmények alakítják ki és fejlesztik, melyeket napközben a többi emberrel való interakció során halmoznak fel. Ezek a kapcsolatok fejlesztik agyi áramköreiket – ám minél kevesebb időt töltünk mások társaságában, és minél többet digitális képernyőket bámulva, agyunk annál csökevényesebb marad.

A digitális világ a valódi emberekkel töltött idő rovására megy, pedig a nonverbális jelzések működését aközben sajátíthatnánk el. A digitális világ új bennszülöttjei lehet, hogy a billentyűzet mellett otthon érzik magukat, de teljesen elveszettek lesznek, amikor valós időben kellene értelmezniük a másik ember nonverbális jelzéseit – különösen arra képtelenek, hogy észrevegyék a másik döbbenetét, amikor a beszélgetés közepén egyszer csak előkapják a telefonjukat, és üzeneteiket kezdik olvasgatni.6

Egy egyetemista mesélte, hogy a tweetek, állapotfrissítések és „a vacsoráról posztolt képek” virtuális világát milyen magányosság és elszigeteltség lengi körül. Évfolyamtársai lassan már arra is képtelenek, hogy néhány szót váltsanak egymással, nemhogy hosszú órákat töltsenek lelkizéssel és útkereső beszélgetésekkel. „Egy születésnapot, koncertet, közös csavargást vagy bulit sem tudnak anélkül élvezni, hogy közben el ne távolítanák maguktól azáltal, hogy folyamatosan közzéteszik a digitális világban is, milyen jól szórakoznak éppen.”

Mindez kikezdi a figyelmet, azt a kognitív izmot, amely képessé tesz bennünket a történetek követésére, a tanulásra, az alkotásra és egyáltalán arra, hogy egy feladatot végigcsináljunk. Mint látni fogjuk, a digitális kütyükkel töltött végtelen órák segíthetnek is a fiataloknak bizonyos készségeik megerősítésében. De nagy a veszélye annak, hogy az ezzel töltött idő kulcsfontosságú mentális készségek elsajátítását akadályozza.

Egy nyolcadikosokat tanító tanár évekkel ezelőtt mesélte nekem, hogy évről évre ugyanazt a könyvet, Edith Hamilton Görög és római mitológiáját olvasta tanítványaival. A diákjai imádták – egészen úgy öt évvel azelőttig. „Azt vettem észre, hogy a diákok már nem olyan lelkesek, még a jól teljesítők csoportját sem kötötte le – mesélte. – Azt mondják, hogy túl nehéz olvasmány; a mondatok túl bonyolultak; sokáig tart egy-egy oldal elolvasása.”

Véleménye szerint a rövid és töredékes SMS-ek lerontották a diákok olvasási képességét. Az egyik diák elmondta neki, hogy az előző évben kétezer órát töltött videojátékokkal. „Nehéz a mondattagolás szabályait tanítani, ha ehhez a World of WarCrafttal kell versenyezni” – tette hozzá a tanár.

A legszélsőségesebb eseteket azok az ázsiai országok – Tajvan, DélKorea stb. – jelentik, amelyekben az internetes játékok, a közösségi média és a virtuális valóságok iránti függőség már országos egészségügyi válsághelyzetet teremtenek, és elszigetelik a fiatalokat. A 8–18 éves amerikai videojátékosok mintegy 8 százaléka pszichiátriai értelemben függő; az agy jutalmazási mechanizmusaival kapcsolatos kutatások kimutatták, hogy az agyukban évek alatt ugyanolyan elváltozások mentek végbe, mint az alkohol- és droghasználóknál.7 A médiában újra és újra rémtörténetek kapnak szárnyra játékosokról, akik egész nap alszanak, és egész éjjel játszanak, alig esznek, alig tisztálkodnak, sőt erőszakossá is válhatnak, amikor a családtagjaik megkísérlik őket visszafogni.

A másikkal való kapcsolathoz együttes figyelemre van szükség – kölcsönös egymásra figyelésre. Soha nem volt még akkora szükség az ilyen emberi pillanatokra, mint ma, amikor napjainkat ezernyi impulzus kereszttüzében éljük.

A figyelem hanyatlása

A felnőttek figyelmi képességeinek hanyatlása is nagy árat követel. Mexikóban így panaszkodik az egyik nagy rádiócsatorna hirdetésszervezője: „Néhány éve még ötperces videót készíthettünk az ajánlatunkról az ügynökségek számára. Ma nem lehet hosszabb másfél percnél. Ha ennyi idő alatt nem ragadjuk meg a figyelmüket, mindenki az üzeneteit kezdi nézegetni a telefonján.”

Egy filmekkel foglalkozó egyetemi tanár mesélte nekem, hogy éppen egyik kedvenc rendezőjének, François Truffaut-nak az életrajzát olvassa. „Észre kellett vennem, hogy képtelen vagyok két oldalnál többet elolvasni egyszerre. Rám tör ugyanis az ellenállhatatlan késztetés, hogy felmenjek az internetre és ellenőrizzem az e-mailjeimet. Azt hiszem, kezdem elveszíteni a képességemet, hogy kitartóan valami komoly dologra koncentráljak.”

Ha képtelenek vagyunk az e-mailjeink vagy a Facebook-profilunk folytonos ellenőrzése helyett a másik emberre figyelni, azzal a „távollét” jelzését küldjük a másiknak, aki – fogalmazta meg Erving Goffman szociológus – ezt a gesztusunkat úgy értelmezi, hogy az éppen itt és most történő dolgok „engem nem érdekelnek”.

A harmadik All Things D(igital) konferencián már 2005-ben kikapcsolták a nagy előadóterem wifi routerét, mert a laptopok kijelzőjének derengése azt mutatta, hogy a közönség nem koncentrálta teljes figyelmét a színpadon folyó bemutatókra és előadásokra. A nézők a „folyamatos részleges figyelem” állapotában voltak, azaz egyfajta mentális ködben, amelyet a hangszórókból, a teremben tartózkodó többi emberből és a laptopok képernyőjéről érkező információk feldolgozhatatlan mennyisége okozott.8 A Szilíciumvölgy bizonyos vállalatai a részleges figyelem ellen küzdve egyenesen megtiltották, hogy munkatársaik laptopokkal, mobilokkal és egyéb digitális eszközökkel érkezzenek a megbeszélésekre.

Egy kiadó ügyvezetőnője arról számolt be, hogy ha egy bizonyos ideig nem ellenőrzi a mobilját, „zaklatottság vesz erőt rajtam. Hiányzik az izgalom, amelyet akkor érzel, ha üzenetet kapsz. Tudod, hogy nem helyes ellenőrizned a telefonodat, miközben mással beszélsz, de függővé válsz.” Éppen ezért férjével egyezséget kötöttek: „Amikor munka után hazaérünk, egy fiókba tesszük a mobiljainkat. Ha ugyanis a szemem előtt van, szorongani kezdek: egyszerűen muszáj ellenőriznem. De most megpróbálunk elérhetőbbé válni egymás számára. Beszélgetünk.”

Figyelmünk folyamatosan harcol a kívülről és belülről egyaránt érkező zavaró impulzusok ellen. Jó kérdés, hogy mennyit is kell fizetnünk a figyelmünk elkalandozásáért. Egy pénzügyi vállalat ügyvezetője így mesélt erről: „Amikor észreveszem, hogy egy találkozó közben a figyelmem elkalandozott, arra gondolok, hogy éppen akkor milyen lehetőségeket hagyok veszendőbe menni.”

Egy orvos mesélte nekem, hogy a páciensei saját bevallásuk szerint különböző gyógyszerekkel kezelik saját magukat a figyelemhiány zavar vagy az aluszékonyság ellen, hogy képesek legyenek elvégezni munkájukat. Egy ügyvéd páciense egyenesen úgy fogalmazott: „Ha nem szedem be, még egy szerződést sem vagyok képes elolvasni.” Korábban orvosi diagnózisra volt szükség az ilyen gyógyszerek kiváltásához, mára azonban rutinszerűen szedett teljesítményfokozókká váltak. Egyre több tizenéves tesz úgy, mintha figyelemhiány zavara lenne, hogy teljesítményfokozás céljából hozzájuthasson a figyelmet stimuláló szerekhez.

Tony Schwartz, aki tanácsadóként vezetőknek igyekszik segíteni energiáik jobb beosztása terén, ezt meséli: „Az embereket tudatosabbá tesszük figyelmi képességeik kiaknázásával kapcsolatban – ami mindig gyenge. A figyelem mára az ügyfeleink első számú problémájává lépett elő.”

A beérkező adatok áradata átgondolatlan egyszerűsítésekhez vezet, mint amilyen az e-mailek fejléc szerinti osztályozása, emlékeztetők felszínes átfutása vagy az, hogy a hangüzenetek jó részét nem hallgatjuk meg. Nemcsak hogy olyan figyelmi szokásokat vettünk fel, amelyek csökkentik hatékonyságunkat, de maga az üzenetek terhe is túl kevés időt hagy nekünk annak megértésére, hogy mit is jelentenek.

Herbert Simon, Nobel-emlékdíjas közgazdász már 1977-ben megjósolta ezt. Az egyre információgazdagabbá váló világról írva arra figyelmeztetett, hogy az információ „felzabálja a befogadó figyelmét.

Ezáltal az információbőség a figyelem elsorvadásához vezet.”9

I. rész
A figyelem anatómiája

2. fejezet
Az alapok

Tinédzserként szokásommá vált, hogy leckeírás közben Bartók Béla vonósnégyeseit hallgassam – amelyeket kissé disszonánsnak, de élvezetesnek találtam. Azáltal, hogy a figyelmem a diszharmonikus hangzatok kizárására kényszerítettem, intenzívebben tudtam koncentrálni, mondjuk, az ammónium-hidroxid reakcióegyenleteire.

Évekkel később, amikor határidőre kellett megírnom cikkeimet a New York Timesnak, eszembe jutott, hogyan szoktattam magam a figyelem-összpontosításra Bartók zenéjével. A Timesnál mindig a tudományos rovat közepén ültem, ami abban az időben egy osztályterem méretű helyiséget foglalt el, telezsúfolva asztalokkal, tucatnyi újságíróval és féltucatnyi szerkesztővel.

Folyamatosan Bartók-féle hangzavarban dolgoztunk. Mindig legalább hárman-négyen beszélgettek mellettem, szemben egy vagy akár több ember telefonált, és szerkesztők kiabáltak keresztül a szobán, hogy mikor kapják meg ezt vagy azt a cikket. Alig volt csöndes pillanat, ha volt egyáltalán.

Nekünk azonban megbízhatóan, napra nap szállítanunk kellett a szerkesztésre kész tudományos cikkeket. Soha senki nem hozakodott elő azzal, hogy „Legyetek szívesek, mindenki maradjon csöndben”, hogy koncentrálni tudjon. Ehelyett megkettőztük a koncentrációt, és kizártuk tudatunkból a háttérmorajlást.

Ahhoz, hogy e fültépő lárma közepette dolgozni tudjunk, szelektív figyelemre volt szükség, az idegrendszer azon képességére, hogy a potenciálisan figyelemre igényt tartó ingerek áradata közepette képesek legyünk egyetlen célra koncentrálni. A modern pszichológia megalapítója, William James pontosan erre gondolt, amikor a figyelmet így definiálta: „egy tárgynak vagy gondolatsornak szellem általi világos és élénk birtokbavétele sok más egyidejűleg lehetséges tárgy vagy gondolatsor közül”.10

A koncentrációt zavaró tényezőknek két alapformája van: az érzékszervi és az érzelmi. Az érzékszervi tényezőket könnyű kirekeszteni – a jelen szöveg olvasása közben mindenki sikerrel hagyja figyelmen kívül a szöveg körüli margót. Vagy gondoljunk egy pillanatra arra az érzésre, ahogy nyelvünk a kemény szájpadlásnak nyomódik – ez csupán egyike a végtelen számú ingernek, melyeket agyunk sikerrel zár ki a hangok, a formák, a színek, az ízek, a szagok, a tapintási érzékletek stb. áradatából.

A zavaró tényezők második csoportját az érzelmi töltésű jelzések képezik, és ezek már komolyabb problémát jelentenek. Egy kávézó nyüzsgése közepette valószínűleg senkinek nem esik nehezére az e-mailjeit megválaszolni, ha azonban hirtelen a nevén szólítaná valaki (ami igen erős érzelmi reakciót vált ki), alighanem képtelen lenne figyelmen kívül hagyni a hangot – a figyelme ugyanis azonnal oda irányul, ahol róla mondanak valamit. Az e-mail elfelejtve.

Még a legfókuszáltabb ember esetében is azok az események jelentik a legintenzívebb zavarforrást, amelyek saját személyes életéből fakadnak: például egy szakítás, amit képtelen kiverni a fejéből. Jó oka van annak, hogy az ilyen gondolatok nem eresztenek: végig kell ugyanis gondolnunk, hogy a felkavaró dolgokkal mit kezdjünk. A terméketlen rágódás és a termékeny reflexió között az dönt, hogy képesek vagyunk-e valamilyen megoldásra vagy belátásra jutni, és elengedni nyomasztó gondolatainkat, vagy ellenkezőleg, azok kényszeresen újra és újra ránk törnek.

Minél szétszórtabbá válik figyelmünk, annál gyengébben fogunk teljesíteni. Egy kutatás kimutatta, hogy az egyetemi atléták évi teljesítménye erősen függ attól, hogy mennyire tudja megzavarni a koncentrációjukat a szorongás.11

Azt a képességünket, hogy kitartóan egyetlen tárgyra figyeljünk, és minden mást kizárjunk a tudatunkból, az agy prefrontális területén zajló folyamatok garantálják. Itt találhatók azok a speciális agyi áramkörök, amelyek felerősítik azokat az ingerületeket, amelyekre figyelni akarunk (a fenti példában ez az e-mail), és gyengítik azokat, amelyeket ki akarunk zárni (a szomszéd asztalnál beszélgető emberek moraját).

Mivel a fókuszáláshoz a zavaró érzelmi tényezőket is ki kell zárnunk, a szelektív figyelemért felelős idegi áramkörök kapcsolódnak az érzelmi gátlásért felelős területekhez. Ez azt jelenti, hogy azok, akik a legintenzívebb koncentrációra képesek, viszonylag védettek az érzelmi viharoktól, könnyebben maradnak higgadtak krízishelyzetben, és az életük érzelmi hullámzásai közepette könnyebben őrzik meg lelki egyensúlyukat.12

Ha az elme képtelen fókuszának tárgyát elengedni, hogy másikra figyeljen, akkor például a krónikus szorongás ismétlődő ciklusainak foglyává válhat. Ez legszélsőségesebb esetben azt jelenti, hogy az ember kétségbeesett, reménytelen és önsajnálat bénította depresszióba zuhan; pánikbeteg lesz, vagy örökösen szorong; esetleg a kényszerbetegek szertartásos tevékenységeinek és gondolatainak végtelen ismétlésébe fullad (pl. távozás előtt minden esetben ötvenszer érinti meg az ajtót). A jóllétünkhöz elengedhetetlen, hogy figyelmünk tárgyát meg tudjuk változtatni.

Minél erősebb a szelektív figyelmünk, annál erősebb az a képességünk, hogy az általunk tudatosan választott tevékenységben elmerüljünk: hogy szipogni kezdjünk egy megindító filmen, vagy elragadtatást érezzünk egy erőteljes költői kép felett. Az erős fókusz révén az ember olyan mértékig képes elmerülni egy YouTubevideóban vagy a házi feladat megírásában, hogy szinte észre sem veszi a körülötte zajló eseményeket – vagy azt, hogy a szülei vacsorához hívják.

Könnyen felismerni egy buliban, hogy kik azok, akik képesek fókuszálni: ők el tudnak merülni a beszélgetésben, szemük összekapcsolódik a másikéval, miközben isszák szavait – dacára annak, hogy a mellettük álló hangszóróból bömböl a Beastie Boys. A fókuszálatlanok ezzel szemben folyton babrálnak valamivel, tekintetük ide-oda ugrál, figyelmük sodródik.

Richard Davidson, a Wisconsini Egyetem idegkutatója szerint a fókusz egyike a maroknyi létfontosságú, és önálló idegi alrendszeren alapuló emberi képességünknek, amelyek segítenek fenntartani az irányt a belső életünk, a kapcsolataink és a sorsunk viharai közepette.13

Davidson kimutatta, hogy éles figyelmi állapotban a prefrontális kéreg kulcsáramkörei rögzülnek a tudatnyaláb középpontjában lévő tárgyon, és az általa „fázis-zártnak” nevezett állapotba kerülnek.14 Amikor egy ember arra fókuszál, hogy egy adott hangot hallva megnyomjon egy bizonyos gombot, a prefrontális kéreg elektromos szignáljai szinkronizálódnak a célhanggal.

Minél jobban fókuszálsz, annál jobb lesz ez az idegi rögzülés. Ha viszont koncentráció helyett gondolataink kavarogni kezdenek, a szinkron elenyészik.15 Pontosan ez a szinkronitáshiány a figyelemhiány zavarral élők megkülönböztető jegye.16

Fókuszált figyelemmel a leghatékonyabb a tanulás. Amikor arra koncentrálunk, amit tanulni akarunk, az agyunk a már meglévő ismeretei alapján térképezi fel az új információt, és új idegi kapcsolatokat épít ki. Amikor egy tipegőkorú kisgyermek társaságában megnevezzük közös figyelmünk tárgyát, a kisgyermek megtanulja a tárgy nevét; ha azonban figyelme közben elkalandozik, nem fogja megtanulni.

Amikor elménk elkalandozik, agyunkban egy sor olyan áramkör aktivizálódik, amelyek a megtanulandó anyaggal semmiféle összefüggésben nem álló dolgokról fecsegnek. Ha nem koncentrálunk, akkor nem lesz maradandó emlékünk arról, amit éppen igyekszünk elsajátítani.

Kizökkenés

Itt az idő egy gyorstesztre:

Mi a szakmai elnevezése annak az állapotnak, amikor az agy szinkronba kerül a hallgatott hanggal?

A figyelmünket elterelő ingereket két nagy osztályba soroljuk. Melyek ezek?

A figyelem mely aspektusa jósolja meg előre az egyetemi atléták éves teljesítményét?

Ha a válaszokat azonnal tudja, akkor olvasás közben képes volt kitartó fókuszálásra – ezek az információk ugyanis a könyv utóbbi néhány oldalán szerepeltek (és a lap alján is olvashatók.)*1

Ha nem tudja felidézni a válaszokat, akkor olvasás közben időről időre elkalandozhatott a figyelme. És evvel nincs egyedül.

Az olvasók gondolatai az olvasással töltött idő 20–40 százalékában valami máson járnak – legalábbis ez az átlag. A diákok esetében ez azzal a következménnyel jár, hogy minél több időt töltenek tűnődéssel, annál kevesebb ragad meg az olvasott szövegből emlékezetükben.17

Még olyan esetekben is, amikor figyelmünk nem kalandozik el, az értelmetlen szöveg olvastán – pl. A pénzért egy cirkuszt kell felhajtanunk ahelyett, hogy A cirkuszért pénzt kell felhajtanunk – az esetek 30 százalékában csak jóval (átlagosan 17 szóval) később tűnik fel az olvasónak, hogy valami nem stimmelt.

Amikor könyvet, blogot vagy történetet olvasunk, az elménk létrehoz egy mentális modellt, amely képessé tesz bennünket az éppen olvasottak értelmezésére, és azokat beágyazza az adott témával kapcsolatos modelljeink univerzumába. Ez a folyamatosan kibomló értelmezési háló a tanulási folyamat központi magja. Minél többször zökkenünk ki a háló építése közben, és minél közelebb történik ez az olvasás megkezdéséhez, annál több lyuk lesz a hálón.

Amikor könyvet olvasunk, az agyunk olyan útvonalhálózatot hoz létre, amelyben mintegy testet öltenek az adott gondolatok és tapasztalatok. Állítsuk most egymás mellé ezt a mély megértést és a folyamatos csábítást jelentő internetről érkező állandó megszakításokat és zavaró tényezőket. Úgy tűnik, hogy az online érkező szöveges üzenetek, videók, képek stb. össztüze a legnagyobb ellensége annak, amit Nicholas Carr „mély olvasásnak” nevez: ez a kitartó olvasási folyamat során létrejövő teljes megértés, amihez kitartó koncentrációra és a tárgyban való feloldódásra van szükség, nem pedig ide-oda ugrálásra és egyik ténytöredéktől a másikhoz való szökdécselésre.18

Az oktatás webalapú formák felé tolódásával az internetnek becézett multimédiás szétszórtság egyre intenzívebben blokkolja tanulási folyamatainkat. A filozófus Martin Heidegger már az 1950-es években arra figyelmeztetett, hogy „a technológiai forradalom emelkedő hulláma… olyan mértékben rabul ejti, megbabonázza, elszédíti és félrevezeti az embert, hogy a számító okoskodás egy napon… az emberi gondolkodás kizárólagos formájává válhat”.19 Ezzel pedig elveszítjük a „meditatív gondolkodás” képességét, azét a reflektív gondolkodásét, amelyet ember mivoltunk lényegének tartunk.

Heidegger figyelmeztetésében ott hallom a reflektív gondolkodási képességünk lényegének pusztulásáról szóló híradást, márpedig ez a képesség elengedhetetlen ahhoz, hogy kitartóan tudjunk egy adott narratívára, történetre figyelni. Az elme kitartó fókusza nélkül lehetetlen a mély gondolkodás. Minél szétszórtabbak vagyunk, annál felszínesebbé válnak reflexióink; és minél kevesebb ideig tudunk megmaradni a reflektív állapotban, annál közhelyesebbek lesznek gondolataink. Ha Heidegger még élne, alighanem megrémítené, ha twittelésre kérnék.

Figyelmi képességünk hanyatlik?

Egy zsúfolt svájci bálteremben egy sanghaji szvingbanda könnyed partizenét játszik, miközben emberek százai lebzselnek és beszélgetnek. A folytonosan áramló tömeg közepén egy kis kerek bárpult mellett Clay Shirky teljesen laptopjába feledkezve áll, és őrült tempóban gépel.

Néhány évvel korábban ismerkedtem meg Clayjel, aki a New York-i Egyetem közösségimédia-szakértője, de ritkán találkozunk személyesen. Percek óta mindössze néhány méterre állok Claytől, jobb keze felől, és őt bámulom – periferiális látómezejében maradva, hogy ha bármennyi megosztható figyelme marad, azt felkelthessem. Clay azonban egészen addig nem vesz észre, míg nevén nem szólítom. Ekkor azonban felriad, és beszélgetni kezdünk.

Figyelmi képességünk véges: Clay elragadtatott koncentrációja teljes figyelmét összefogja, amíg nevét hallva felém nem fordul.

Az adott pillanatban elménkben tartható információ mennyiségét George Miller 1950-es években végzett kutatásai óta „hét, pluszmínusz kettő” elemben határozzuk meg. Miller írása, amelyben ezt a „mágikus számot” megnevezte, a pszichológia egyik legtöbbször idézett hivatkozási pontja.20

Újabban azonban néhány kognitív tudós úgy érvelt, hogy valójában az egyszerre tudatunkban tartható információdarabok felső határa négy.21 Ez (persze csak egy pillanatra) a széles közönség korlátolt érdeklődését is felkeltette, mégpedig abban a szlogenszerű formában, hogy e mentális képességünk mennyiségi mutatója hét információegységről négyre zuhant. „Felfedezték az elme határát: 4 információtöredék” – kürtölte világgá az egyik tudományos újdonságokkal foglalkozó hírportál.22

Voltak, akik az egy időben tudatunkban tartható információ mennyiségének feltételezett csökkenéséért a zaklatott 21. századi életformát okolták, és azt állították, hogy ez a kulcsfontosságú mentális képességünk hanyatlik. De ez az adatok félreértelmezése.

„Munkamemóriánk terjedelme nem csökkent – mondja Justin Halberda, a Johns Hopkins Egyetem kognitív tudósa. – Nem arról van szó, hogy a televízió rontott volna a munkamemóriánk terjedelmén”, és az 1950-es években mindenki hét, plusz-mínusz kettő információt tudott volna munkamemóriájában tartani, ma pedig már csak négyet.

„Az elme igyekszik a lehető legtöbbet kihozni a rendelkezésére álló korlátozott erőforrásaiból. Ezért különböző memóriastratégiákat vetünk be” – például a háromelemű 4-1-5 sorozatot egy elemmé kombináljuk, 415-té. „Amikor memóriatesztet végzünk, eredményként a hét, plusz-mínusz kettő értéket kaphatjuk. Ez azonban valójában lebontható fix négy elemre, és a memóriastratégiák révén hozzáadott plusz három-négy elemre. Úgyhogy a négyes és a hetes érték is pontos, az egész a mérés módjától függ.”

Egy másik elterjedt téveszme a figyelem „megosztásával”, közkeletű nevén a „multitaskinggal” kapcsolatos – amiről a kognitív tudomány szintén bebizonyította, hogy illúzió. Ha oltóvízként képzeljük el a figyelmet, akkor ne úgy képzeljük, mintha egy növelhető és tágítható tartályban várna arra, hogy különböző párhuzamos feladatokra egyszerre vethessük be, ugyanis a teljes bevethető mennyiség egy keskeny és változatlan keresztmetszetű fecskendőn keresztül érkezik. Amikor több dologra figyelünk, azaz egyszerre több tüzet akarunk oltani, valójában nem több fecskendőt használunk, csupán gyorsan ide-oda rángatjuk azt az egyet. A célpont folyamatos váltogatása viszont megakadályozza a teljes és koncentrált odafordulást.

„Egy számítógépes rendszer legbecsesebb erőforrása ma már nem a processzora, a memóriája, a merevlemeze vagy a hálózat, amelyiknek tagja, hanem az emberi figyelem” – írja a Carnegie Mellon Egyetem egyik kutatócsoportja.23 A szűk keresztmetszetet jelentő emberi tényező teljesítményének fokozására a zavaró mozzanatok kiszűrését javasolják: a Project Aura lényege, hogy az időrabló barkácsolás és küszködés kiküszöbölése érdekében szüntessük meg a rendszerhibákat.

A zökkenőmentes számítógépes rendszer célja dicséretes. Ezzel a javaslattal azonban nem biztos, hogy el is jutunk odáig: mert nem technológiai, hanem kognitív jellegű megoldásra van szükségünk. A zavarok forrása nem annyira az alkalmazott technológia, hanem inkább az összpontosítási képességünket frontális össztűz alatt tartó zavaró tényezők burjánzása.

Most kanyarodjunk vissza Clay Shirkyhez, mégpedig ezen belül is a közösségi médiával kapcsolatos kutatásaihoz.24 Miközben senki sem képes egyszerre koncentrálni mindenre, együtt képesek vagyunk a figyelem egy olyan kollektív sávszélességét előállítani, amelyhez azután szükség esetén mindannyian odafordulhatunk. Lásd Wikipedia.

Mint azt Shirky Here Comes Everybody („Itt jön mindenki”) című könyvében hirdeti, a figyelmet – hasonlóan az emlékezethez és több más kognitív készségünkhöz – tekinthetjük sokak együttes erőforrásaira támaszkodó, kollektív képességnek is. „Aminek most divatja van”, az világosan kijelöli kollektív figyelmünk jelenlegi centrumát. Sokan úgy látják, hogy a tanulási és emlékezőképességünk támogatására szolgáló technikai eszközök elbutítanak bennünket, de egy ezzel ellentétes álláspontot is megfogalmazhatunk, amennyiben az eszközöket olyan mentális protézisekként értelmezzük, amelyek kibővítik egyénileg adott figyelmi képességünk határait.

A társas kapcsolataink mennyiségének növekedésével nő az a társadalmi tőkénk is – azaz figyelmünk terjedelme –, amelynek segítségével szert teszünk a kulcsinformációkra, mint például a „miként is működnek a dolgok errefelé” típusú hallgatólagos tudásra egyegy szervezet vagy környék vonatkozásában. Az ismerőseink extra szemeket és füleket kölcsönözhetnek nekünk, és kulcsfontosságú útmutatóink lehetnek az összetett társas környezetben és információs rendszerekben. Legtöbbünknek csupán néhány igazán szoros kapcsolata van – közeli, bizalmas barátok –, ám az úgynevezett laza kapcsolataink (például a facebookos ismerőseink) száma elérheti a több százat. A laza kapcsolataink nagyon értékesek a figyelmi képességeink megsokszorozása révén, és rengeteg jó tippet kapunk tőlük arra, hogy mit hol érdemes vásárolni, hol mutatkozik jó álláslehetőség, és kivel érdemes randizni.25

Amikor a látottakat és a hallottakat egymással összekapcsoljuk, erőfeszítéseink egyúttal a mentális gazdagságunkat is megsokszorozzák. Bár munkamemóriánk minden adott pillanatban csak igen korlátozott mennyiségű információt tud megtartani, a szűk keresztmetszeten átpréselhető információ mennyisége hatalmasra duzzadhat. Ez a kollektív intelligencia, tehát annak összessége, amit egy adott csoport tagjai egymás számára hozzáférhetővé tehetnek, a lehető legnagyobb kiterjedésű fókusz ígéretével kecsegtet, vagyis mindazzal, amit ez a rengeteg szem észlelni képes.

Az MIT egyik kollektív intelligenciát kutató laborjának munkatársai ezt egyenesen úgy írják le, hogy az internet révén képesek vagyunk megosztani egymással figyelmi képességeinket. Érvüket a következő klasszikus példával támasztják alá: több millió weboldal igen aprólékosan térképezi fel a szorosan egymás mellett elhelyezkedő tudásterületeket, és egy webes keresés oly módon irányítja fókuszunkat a lehető legtermékenyebb és leghatékonyabb módon ezekre az oldalakra, hogy fókuszunk kapacitásait nagy hatékonysággal tudjuk kiaknázni.26

Az MIT kutatócsoportját ez az alapkérdés vezérelte: „Hogyan kapcsolhatjuk össze egymással az embereket és a gépeket úgy, hogy kollektivitásuk révén intelligensebb módon tudjanak működni, mint arra az adott csoport bármely tagja vagy alcsoportja önmagában képes volna?”

Avagy a japán mondás szerint: „Együtt okosabbak vagyunk, mint külön-külön.”

Szereted, amit csinálsz?

A nagy kérdés így hangzik: amikor reggel felkelsz, örömmel indulsz munkába, iskolába, vagy ahová aznap menni fogsz, vagy sem?

A harvardi Howard Gardner, a stanfordi William Damon és a claremonti Csíkszentmihályi Mihály az általuk „jó munkának” nevezett jelenséggel foglalkoznak, ami három tényező keverékéből áll elő: hogy az adott személyt mi érdekli, hogy miben kiváló és hogy etikailag mit érez magával összeegyeztethetőnek és fontosnak.27 Ezek a tevékenységek azok, amelyek lekötik az embert, amelyekkel örömmel foglalkozik. Jó érzést kelt bennünk, ha teljesen el tudunk merülni a feladatunkban, ez az öröm pedig a flow-állapot érzelmi ismertetőjegye.

A mindennapi életben az ember viszonylag ritkán kerül flowállapotba.28 Az emberek érzelmi állapotának véletlenszerű szondázása azt mutatta, hogy az emberek idejük nagyobbik részében stresszesek vagy unottak, és a flow-állapot ritkán bukkan fel; csak az emberek mintegy 20 százaléka él át legalább napi egy flow-élményt. Az emberek 15 százaléka pedig sosem él át ilyet egy tipikus napján.

A flow-élmény kialakításának egyik kulcsa az, hogy a tetteinket összehangoljuk azzal, amiben örömöt lelünk – úgy, ahogy azok a szerencsések teszik, akik munkájukban óriási élvezetet találnak. A kiemelkedő teljesítményű személyeket – bármely területen is alkossanak – pontosan ez jellemzi. Túl azon, hogy ők a szerencsés kivétel.

A flow-élmény elérésére szerencsére a pályamódosításon kívül is van mód. Ilyen például az, amikor olyan feladattal birkózunk, amely képességeink lehető legteljesebb megfeszítését igényli tőlünk – amit „éppen csak képesek vagyunk” végrehajtani. Egy másik mód az, amikor olyasmit csinálunk, ami iránt szenvedélyt érzünk – a motiváció ugyanis esetenként flow-élményt vált ki. De akár így, akár úgy, egyvalami közös: mindig teljes fókuszálásra, figyelmünk hiánytalan összegyűjtésére van szükség. Függetlenül attól, hogy miként éred el – a tökéletes fókusz azonnal flow-állapotba helyez.

Ezt a munkavégzéshez optimális agyi állapotot az idegrendszer harmonikusabb összerendezettsége jellemzi – a különböző agyterületek gazdag és jól időzített összekapcsolódása.29 Ideális esetben ebben az állapotban a feladat elvégzéséhez szükséges agyi áramkörök igen aktívak, azok pedig, amelyek irrelevánsak, a háttérbe húzódnak, az agy pedig pontosan a pillanat követelményeire hangolódik. Amikor az agyunk ebben az állapotban van, sokkal nagyobb valószínűséggel hozzuk ki magunkból a legtöbbet, akármivel is foglalkozunk éppen.

A munkahelyi felmérések azonban azt mutatják, hogy a legtöbb ember ettől nagyon is eltérő agyi állapotban van munka közben: elkalandoznak, órákat töltenek a web vagy a YouTube böngészésével, és csupán a minimumkövetelményeket teljesítik. Figyelmük szétszóródik. Az effajta figyelmetlenség és közömbösség különösen gyakori az ismétlődő és alacsony képességigényű munkakörökben.

Ahhoz azonban, hogy az érdeklődés nélküli munkásokat közelítsük a jól fókuszált állapot felé, emelnünk kell motivációjuk és lelkesedésük szintjét, célt kell adnunk nekik, és egyúttal nyomást kell gyakorolnunk rájuk.

Az emberek egy másik nagy csoportja a neurobiológusok által „elkoptatottnak” nevezett állapotban van: a folyamatos stressz túl sok kortizolt és adrenalint juttat az idegrendszerükbe. Figyelmüket ilyen állapotban az aggodalmaik töltik ki – és nem a munkájuk. Ez az érzelmi kimerültség pedig kiégéshez vezethet.

Ha teljes mértékben fókuszálunk, az potenciálisan megnyitja számunkra a flow-állapotba vezető átjárót. Amikor azonban úgy döntünk, hogy egy adott dologra fókuszálunk, a többit pedig figyelmen kívül hagyjuk, olyan folyamatosan fennálló idegrendszeri feszültséget generálunk, amelyben az agyunk magasabb szintje állandó küzdelemben áll az alsóbbakkal.

Végjegyzetek

1 A gerincoszlop tetején elhelyezkedő agytörzsben található például az az idegrendszeri barométerünk, amely a környezetünkhöz való viszonyunkat érzékeli, majd energiaszintünket és éberségünk szintjét is a külvilág megkövetelte mértékre állítja be. Ám a figyelem minden aspektusának megvan a maga saját, elkülönült agyi áramköre. Az alapok részletesebb megismerése érdekében ld. Michael Posner – Steven Petersen: „The Attention System of the Human Brain.” Annual Review of Neuroscience 13 (1990): 25–42.

2 E rendszerek közé tartozik például a biológiai és az ökológiai rendszer, a gazdasági és a társadalmi rendszer, a kémiai és a fizikai rendszer – mind a Newton-féle, mind a kvantumfizikai értelemben.

3 M. I. Posner – M. K. Rothbart: „Research on Attention Networks as a Model for the Intergration of Psychological Science.” Annual Review of Psychology 58 (2007): 1–27., 6.

4 Anne Treisman: „How the Deployment of Attention Determines What We See.” Visual Search and Attention 14 (2006): 4–8.

5 Ld. New Mobile Obsession U. S. Teens Triple Data Usage. Nielsen Wire, 2011. december 15. [Külső hivatkozás – érvénytelen]. (E cikk és a további internetes hivatkozások utolsó letöltése: 2014. augusztus 8–13.)

6 Mark Bauerlein: „Why Gen-Y Johnny Can’t Read Nonverbal Cues.” Wall Street Journal, 2009. augusztus 28.

7 A függőség zavar definíciója nem határozza meg pontosan, hogy hány órát kell játékkal tölteni (vagy hány sört stb. kell elfogyasztani) a klinikai értelemben vett függőség zavarhoz, hanem azt írja le, hogy a szokás milyen problémákat okoz az adott személy életének egyéb területein – az iskolában, a társaságban vagy a családban. Az erős játékszenvedély például szerhasználattal vagy ivással párosulva könnyen tönkreteheti az ember életét. Daphne Bavellier et al.: „Brains on Video Games.” Nature Reviews Neuroscience 12 (2011. december): 763–768.

8 Wade Roush: „Social Machines.” Technology Review, 2005. augusztus.

9 Herbert Simon: „Designing Organizations for an InformationRich World.” In: Donald M. Lamberton (ed.): The Economics of Communication and Information (Cheltenham, UK: Edward Elgar, 1997) – idézi Thomas H. Davenport – John C. Back: Th e Attention Economy. Boston: Harvard Business School Press, 2001, 11.

10 William James: Principles of Psychology. 1890 – idézi Jonathan Schooler et al.: „Meta-Awareness, Perceptual Decoupling and the Wandering Mind.” Trends in Cognitive Science 15, no. 7 (2011. július): 319–326. (Magyar fordítás: Czajbók Szilvia)

11 Ronald E. Smith et al.: „Measurement and Correlates of Sport-Specific Cognitive and Somatic Trait Anxiety: The Sport Anxiety Scale.” Anxiesty, Stress & Coping: An International Journal 2, no. 4 (1990): 263–280.

12 Az agyban konfliktust okoz, amikor minden mást kizárva egyetlen dologra igyekszünk fókuszálni. Az ilyen mentális konfliktusok esetén az elülső cingularis kéreg (ACC) játszik közvetítő szerepet: azonosítja a konfliktust, és más agyterületeket aktivál a probléma feloldására. A figyelem fókuszának megtartása érdekében az ACC aktiválja a kognitív kontrollért felelős prefrontális területeket; ezek legyűrik a zavaró áramköröket, és felerősítik a fókusz tárgyával összefüggőket.

13 Ezek mind figyelmünk olyan aspektusait érintik, amelyek fontosak könyvünk szempontjából. Richard J. Davidson – Sharon Begley: Th e Emotional Life of Your Brain. New York: Hudson Street Press, 2012.

14 Heleen A. Slagter et al.: „Theta Phase Synchrony and Conscious Target Perception: Impact of Intensive Mental Training.” Journal of Cognitive Neuroscience 21, no. 8 (2009): 1536–1549.

15 A prefrontális kéreg tartja fenn a figyelmünket, miközben egy közeli agyterület, a parietális kéreg felelős azért, hogy egy meghatározott tárgyra irányítsa azt. Amikor koncentrációnk csökken, ezek a területek elcsöndesednek, a fókuszunk ide-oda csapong a különböző tárgyak között.

16 Az ilyen vizsgálatok során az ADHD-val élők sokkal kisebb aktivitást mutatnak a prefrontális területen, és fázis-szinkronitásuk is ritkább: A. M. Kelly et al.: „Recent Advances in Structural and Functional Brain Imaging Studies of Attention-Deficit/Hyperactivity Disorder.” Behavioral and Brain Functions 4 (2008): 8.

17 Jonathan Smallwood et al.: „Counting the cost of an Absent Mind: Mind Wandering as an Unerrecognized Influence on Educational Performance.” Psychonomic Bulletin & Review 14, no. 12 (2007): 230–236.

18 Nicholas Carr: Th e Shallows. New York: Norton, 2011.

19 Martin Heidegger: Discourse on Th inking (New York: Harper & Row, 1966), 56. – idézi Carr: Th e Shallows i. k.

20 George A. Miller: „The Magical Number Seven, Plus or Minus Two: Some Limits on Our Capacity for Processing Information.” Psychological Review 63 (1956): 80–97.

21 Steven J. Luck – Edward K. Vogel: „The Capacity for Visual Working Memory for Features and Conjunctions.” Nature 390 (1997): 279–281.

22 Clara Mockowitz: „Mind’s Limit Found: 4 Things at Once.” LiveScience, 2008. április 27., [Külső hivatkozás].

23 David Garlan et al.: „Toward Distraction-Free Pervasive Computing.” Pervasive Computing 1, no. 2 (2002): 22–31.

24 Clay Shirky: Here Comes Everybody. New York: Penguin, 2009.

25 A gyenge kapcsolatok a szervezeti politika szempontjából rejtett erőforrást jelenthetnek. A mátrixszerű szervezetekben, amelyek nem parancshierarchiában működnek, az embereknek sokszor olyanokat kell befolyásolniuk, akik fölött nem rendelkeznek közvetlen utasítási joggal. A gyenge kapcsolatok ahhoz a szociális és kapcsolati tőkéhez tartoznak, amelyből segítséget és tanácsot meríthetünk. Ha nem fűznek természetes kapcsolatok ahhoz a csoporthoz, amelyet befolyásolnunk kellene, az esélyeink is sokkal kisebbek.

26 Ld. Thomas Malone interjúját Patrick J. McGovernnel: Collective Intelligence. Edge, 2012. november 21., [Külső hivatkozás].

27 Howard Gardner – William Damon – Mihaly Csikszentmihalyi: Good Work: When Excellence and Ethics Meet. New York: Basic Books, 2001; Mihaly Csikszentmihalyi: Good Business. New York: Viking, 2003.

28 Csíkszentmihályi Mihály – Reed Larson: Kamasznak lenni. A felnőtté válás útja. Ford. Váradi Péter. Budapest: Libri Kiadó, 2012.

29 Ebben a harmonikus állapotban is előfordulhat, hogy egy alacsony szinten mégis aktiválódnak az alapállapotunkért felelős agyterületek. Michael Esterman et al.: „In the Zone of Zoning out? Tracking Behavioral and Neural Fluctuations During Sustained Attention.” Cerebral Cortex, 2012. augusztus 31., [Külső hivatkozás].

Lábjegyzetek

*1 Válaszok: 1. fázis-zártság; 2. érzékszervi és érzelmi; 3. hogy milyen erősen tudnak koncentrálni, és eközben minden zavaró körülményt figyelmen kívül hagyni.

Források

Daniel Goleman

További információkat itt találhat: [www.DanielGoleman.info].

A szerzővel az alábbi címen veheti fel a kapcsolatot: Contact@ danielgoleman.info.

A könyvhöz két hangzó anyag kapcsolódik: „Cultivating Focus: Techniques for Excellence” és „Focus for Kids: Enhancing Concentration, Caring, and Calmness.” Ld. www.MoreThanSound.net.

Szervezetek

Daniel Goleman a Rutgers Egyetemen működő Consortium for Research on Emotional Intelligence in Organizations társigazgatója. A szervezet az oktatás-kutatásban és a szervezeteknél dolgozó szakemberek kutatási tevékenységét támogatja: www.eiconsortium.org.

Daniel Goleman a Mind and Life Institute alapító igazgatósági tagja. A szervezet a dalai láma és különböző tudósok közötti találkozókat szervez és számos egyéb kezdeményezéssel foglalkozik, beleértve a kontemplációs módszerekre irányuló kutatásokat: www.mindandlife.org.

Daniel Goleman a Collaborative for Academic Social and Emotional Learning nevű szervezet társalapítója, amely jelenleg a Chicagói Egyetemen működik, és amely a társas és érzelmi tanulás legjobb eljárásait igyekszik megosztani iskolákkal, valamint elősegíti a programok értékelését: www.casel.org.

Információk a tudatos figyelem vonatkozásában

A Massachusettsi Egyetemen lévő Medical Centerben Jon KabatZinn által alapított Center for Mindfulness in Medicine, Health Care, and Society úttörő szerepet játszott abban, hogy a tudatos figyelmen alapuló stresszcsökkentő programok az egészségügyben, valamint a büntetés-végrehajtási és terápiás rendszerek különböző területein elterjedtek: www.umassmed.edu/cfm.

Mindfulness in Education; Systems and Environment – ez a két szervezet a Garrison Intézetben működik: www.garrisoninstitute.org.

Systems and Sustainability néven Peter Senge indított programot a Society for Organizational Learning szervezet keretében: www.solonline.org.

A New Earth Foundation keretében a rendszerperspektívából értett ökológiai átláthatóságot az életciklus-analízis kifinomult lencséin át vizsgáló programokat hoztak létre, ezek közül is kiemelkedik az Earthster, amely az üzleti ellátási láncok ökológiai átláthatóságát kívánja előmozdítani; a Handprinter, amely pozitív lehetőséget kínál környezeti hatásaink figyelemmel követésére; a Social Hotspots, amely a társadalmi igazságtalansághoz és a nem megfelelő munkakörülményekhez hasonló problémákat tárja fel az ellátási láncokban: www.newearth.info.

A Mindful Leadership annak a munkának a továbbfejlesztése, amelyet Chad-Meng Tan a Google-nél végzett a Search Inside Yourself Leadership Institute keretében: www.siyli.org.

Ajánlott olvasmányok és hangzó anyagok

Teresa Amabile – Steven Kramer: The Progress Principle. Boston: Harvard Business Review Press, 2011.

Tara Bennett-Goleman: Emotional Alchemy. New York, NY: Three Rivers Press, 2002.

Tara Bennett-Goleman: Mind Whispering: A New Map to Freedom from Self-Defeating Emotional Habits. San Francisco: HarperOne, 2013.

Mirabhai Bush: Mindfulness at Work I (hanganyag). Northampton, MA: MoreThanSound Productions, 2013.

Thomas H. Davenport – John C. Beck: The Attention Economy: Understanding the New Currency of Business. Boston: Harvard Business Review Press, 2002. Richard J. Davidson – Sharon Begley: Az agy érzelmi élete. Ford.

Nagy Mónika Zsuzsanna. Budapest: Akadémiai, 2013.

Jean Decety – William Ickes (eds): The Social Neuroscience of Empathy. Cambridge, MA: The MIT Press, 2011.

K. Anders Ericsson (ed.): The Road to Excellence: The Acquisition of Expert Performance in the Arts and Sciences, Sports and Games. Mahwah, NJ: Lawrence Erlbaum Associates, 1996.

Eugene T. Gendlin: Fókuszolás. Ford. Varga Károly. Budapest: EDGE 2000, 2009.

Bill George: Authentic Leadership: Rediscovering the Secrets to Creating Lasting Value. Hoboken, NJ: Jossey-Bass, 2004.

Daniel Goleman: Érzelmi intelligencia. Ford. N. Kiss Zsuzsa. Budapest: Háttér, 2008.

Daniel Goleman: Leadership: The Power of Emotional Intelligence. Northampton, MA: MoreThanSound Productions, 2012.

Daniel Goleman: Relax (hanganyag). Northampton, MA: MoreThanSound Productions, 2012.

Daniel Goleman: Társas intelligencia. Ford. Budai Judit. Budapest: Nyitott Könyvműhely, 2008.

Jon Kabat-Zinn: Bárhová mész, ott vagy. Ford. Veszprémi Krisztina. Budapest: Ursus Libris, 2009.

Daniel Kahneman: Gyors és lassú gondolkodás. Ford. Bányász Réka, Garai Attila. Budapest: HVG Könyvek, 2013.

Linda Lantieri: Building Emotional Intelligence: Techniques to Cultivate Inner Strength in Children. Boulder, CO: Sounds True, 2008.

Michael Posner – Mary Rothbart: Educating the Human Brain. Washington, DC: American Psychological Association, 2006.

Daniel J. Siegel: The Mindful Brain: Reflection and Attunement in the Cultivation of Well-Being. New York: W. W. Norton & Company, 2007.

John D. Sterman: Business Dynamics: Systems Th inking and Modeling for a Complex World. New York: McGraw-Hill, 2000.

Chade-Meng Tan: Search Inside Yourself. The Unexpected Path to Achieving Success, Happiness (and World Peace). San Francisco: HarperOne, 2012.

Köszönetnyilvánítás

Ebben a könyvben rengeteg forrásból gyűjtöttem össze az információkat, és a források jelentős részét azok az emberek jelentették, akikkel személyesen beszéltem. Belátásaik gazdagították gondolataimat, és e nagylelkű embereket a könyvben mindig igyekeztem megemlíteni. A könyvben említettek mellett az alábbiaknak is hálás vagyok ötleteikért, meglátásaikért, történeteikért, e-mailjeikért, megjegyzéseikért, megfigyeléseikért és sok másért:

Steve Arnold, Polaris Venture Partners; Rob Barracano, Champlain College; Bradley Connor, MD, Weill Cornell Medical Center; Toby Cosgrove, Cleveland Clinic; Howard Exton-Smith, Oxford Change Management; Larry Fink, BlackRock; Alan Gerson, AG International Law; Roshi Bernie Glassman, Zen Peacemakers; Bill Gross, Idealab; Nancy Henderson, The Academy at Charlemont; Mark Kriger, BI Norwegian Business School; Janice Matturano, Institute for Mindful Leadership; David Mayberg, Boston University; Charles Melcher, The Future of Storytelling; Walter Robb, Whole Foods Market; Peter Miscovich, Jones Lang La-Salle; John Noseworthy, Mayo Clinic; Miguel Pestana, Unilever; Daniel Siegel, UCLA; Josh Spear, Undercurrent; Jeffrey Walker, MDG Health Alliance; Lauris Woolford, Fifth Third Bank; Jeffrey Young, Cognitive Therapy Center of New York. Külön köszönetet mondok Tom Roepkenek, aki házigazdám volt a Public School 112-ben, valamint Wendy Hasenkampnak a Mind and Life Institute-nál figyelmes visszajelzéseiért. Azoknak is hálás vagyok, akiket esetleg figyelmetlenül kifelejtettem ebből a felsorolásból.

Hálás vagyok a Világgazdasági Fórum Vezető Tanácsa összes többi tagjának, valamint a Cambridge Mindful Leadership csoportnak gondolatgazdag belátásaikért. A legfontosabb gondolataim egy másik fontos forrását a Consortium for Research on Emotional Intelligence in Organizations tagjaival folytatott lelkes vitáink jelentették (az intézménynek társigazgatója vagyok); ez egy kutatók és szervezeti szakemberek számára létrehozott globális hálózat.

Emellett a Hay Groupnál dolgozó munkatársaim még publikálatlan írásait is olvashattam – ezzel a szervezettel hoztuk létre az Emotional and Social Competence Inventory (ESCI) értékelőeszközt, amellyel a vezetési készségek fejlődését lehet mérni. Nagy köszönettel tartozom Yvonne Sellnek, aki a Hay Group londoni központjában ezzel az értékelőeszközzel végezte kutatásait, valamint Ruth Malloynak, a Hay Group Boston munkatársának. Mellettük köszönet Garth Haversnek Dél-Afrikába, Scott Speiernek Bostonba és Georg Veilmetternek Berlinbe.

Mint mindig, most is nagy hálával tartozom Richard Davidsonnek, aki nemcsak régi barátom, de naprakész információim forrása is az idegtudomány területén, kellő türelemmel ahhoz, hogy mindent elmagyarázzon, és megválaszolja végeérhetetlen kérdéseimet. Rowan Foster, az asszisztensem kitartóan járt utána az olykor igen bonyolult kutatási beszámolóknak, és nem hagyta, hogy kizökkenjek munkám menetéből.

Feleségem, Tara Bennett-Goleman pedig végtelen megértés, inspiráció és szeretet forrása volt.

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a
libri-kiado.hu weboldalon,
kövesd az újdonságokat és nézz videókat a
nyugatiter.hu blogunkon,
csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!