Borítószöveg

Az okos nők nem öregszenek. Az okos nők fiatalodnak. Csak meg kell dolgozniuk érte. Hetente hat napon át keményen kell edzeniük – jógázni, futni, síelni, biciklizni, evezni, súlyt emelni, az élet minden percében kapcsolatokat építeni, másokon segíteni, az agyat dolgoztatni, szeretni, megsimogatni egy gyerek fejét. Ilyen egyszerű.

Legalábbis ezt állítja dr. Henry S. Lodge, a neves New York-i belgyógyász és Chris Crowley nyugalmazott ügyvéd – maga is a 70-es korcsoport tagja és az aktív életforma elkötelezettje –, akik a férfiak bátorítására írt korábbi kötetük, a Minden évvel fiatalabb hatalmas sikerén felbuzdulva ezúttal az 50 feletti nőkhöz fordulnak. A Minden évvel fiatalabb – nőknek a korosodó nőket szeretné felrázni a testi-lelki-szellemi tespedésből.

Hogyan éljünk egészségesen? Hogyan kerüljük el a kor előrehaladtával általában fenyegető betegségeket és baleseteket? Hogyan birkózzunk meg az idősödés lelki és szellemi problémáival? Hogyan lehet a menopauza után még három, négy, sőt akár több évtizeden át egészségesen, fitten, energikusan élni, és megőrizni nőiességünket? A Minden évvel fiatalabb – nőknek biztató válaszokat ad ezekre a kérdésekre. Fogadja meg a jó tanácsokat, és sok-sok évvel fiatalabbnak fog látszani. Sőt fiatalabbnak érzi is majd magát.

„Kötelező olvasmány nőknek. Dr. Lodge és Chris Crowley világosan nekünk szegezi a kérdést: akarjuk, vagy nem akarjuk, hogy a menopauza utáni harminc évünk jó legyen? És meggyőzően el is magyarázzák, mit kell tennünk azért, hogy jó legyen. Remek könyv, motivál, jóindulatú és tisztességes.”

dr. Laura L. Forese, közegészségügyi tisztifőorvos

„Sok minden ismerős volt már nekem, amiről itt olvastam… mozgás, helyes táplálkozás stb., de a kedves, közvetlen hangnemtől rögtön úgy éreztem, hát persze, mindezt nekem is csinálnom kell, ha fiatalos akarok maradni életem hátralévő részében.”

Karen Andrews 

„Újra és újra elolvasom, és aláhúzom benne a fontos dolgokat. Ez a könyv meggyőzött, hogy bizonyos dolgokon változtatnom kell az életemben. Kötelező olvasmány mindenkinek, aki átlépte az ötvenet!”

Marcy Walsh

„Imádtam ezt a könyvet! De miért várjunk ötvenig? A Minden évvel fiatalabbat a nőknek már húszévesen el kellene olvasniuk. Minden benne van, amitől hosszabb, szexisebb és szenvedélyesebb lehet az életünk.”

dr. Hilda Hutcherson, a New York Center for Women’s Sexual Health társigazgatója

„Rendkívüli könyv… Olvasmányos, a tudományos részek közérthetők, és aki megfogadja Henry Lodge és Chris Crowley javaslatait, az mentálisan és fizikálisan is kitolja az öregedés határait. Bárcsak követnék a tanácsaikat a betegeim!”

dr. K. Craig Kent, a New York-i Presbyterian Kórház érsebészetének vezetője

„A Minden évvel fiatalabb megváltoztatta a gondolkodásomat. Szellemileg kezdtem lelassulni. A derekam reggelente merev volt egy kicsit, így arra gondoltam, talán kímélnem kellene magamat. Óriási tévedés! A szerzők jóvoltából rájöttem, hogy még csak félúton járok a céltól, és ha máris kifogásokat keresek, jóval azelőtt kifogy az üzemanyagom, hogy odaérnék. Remélem, egyszer összefutunk egy európai biciklis túrán.”

Karen O.

„Nincs olyan hét, amikor ne rebegnék csöndes hálaimát, amiért a Minden évvel fiatalabb az életem része lett. Maguk testről testre mentik meg a világot. Ma a lépcsőzőgépen voltam, 140-es pulzussal. Egy percre rá 92 lett a szívverésem. Három hét múlva ünneplem a hatvankettedik születésnapomat. Maguknak az olümposzi istenek között lenne a helyük, mert reményt és cselekvési tervet adtak nekünk.”

T. Guerrant

„Gyakorló nővérként melegen ajánlom a könyveiket minden felnőttnek. Csodálatos könyveikben valóban minden adott ahhoz, hogy hatalmas változást idézzenek elő. Az elhízott embereknek égető szükségük van erre.”

Debbie, diplomás ápolónő

„Egy éve csinálom a programot, 23 kilót és négy méretet fogytam. Ötvenhárom vagyok, jobban érzem magam, és jobban is nézek ki, mint bármikor ezelőtt. Az 57 éves férjem, tőlem és a könyvüktől fellelkesedve, szintén mozogni kezdett, és fiatalodik. Hűségesen edz, és remekül érzi magát. Ez a cucc üt!”

Deb P.

„Chris Crowley és dr. Henry Lodge küldetése, hogy megváltoztassa az életünket. A könyvet túláradó személyessége teszi különlegessé… rendkívül gyakorlatias önsegítő tanácsaikat kedves anekdotákkal színesítik.”

Lisa Miller, Newsweek

„Férjem az ötvenedik születésnapjára kapta meg a Minden évvel fiatalabb férfiaknak szóló kiadását. Ezt én is elolvastam, és annyira fellelkesültem, hogy megvette nekem a női változatot. Az átdolgozás fantasztikus, nagy élvezettel olvastuk. Van egy 17 hónapos kisbabánk. Mi már olyan szülők vagyunk, akik hiszünk benne, hogy »minden évvel fiatalabbak« leszünk. Váratlan fiatalságunkat töretlen lelkesedéssel élvezzük.”

Laura, egy „idős korú” anya

„Tavaly augusztusban egy barátom ajánlotta figyelmembe ezt a könyvet. Elolvastam, megszívleltem, elkezdtem napi egy órát mozogni, és új dolgokat tanultam. Szeptember végén mentem el az első társastáncórámra, amit, ahogy a barátaim és a családom jól tudja, régóta szerettem volna megtenni. Szó szerint megmentette az életemet. Más lett a testem, karcsúbb, izmosabb, jobb a tónusa; a tartásom egyenes. Hatalmas kihívás nekem a tánctanulás – leköti az agyamat, a lelkemet, a testemet. Hetente négyszer táncolok, mindennap gyakorlom a lépéseket. Nagy lett rám minden ruhám. Több az energiám, jobban nézek ki, jobban is érzem magam. Olyan emberekkel versenyzek, akik tizenöt évvel fiatalabbak nálam. Hatvannyolc éves vagyok.”

Anne

„Tartozunk magunknak annyival, hogy tudjuk: az egészséges öregedés rajtunk múlik. Ez a könyv erről szól. Olvassák el.”

John S. Reed, a New York-i Tőzsde egykori elnöke

CHRIS CROWLEY–DR. HENRY S. LODGE

Minden évvel

fiatalabb

– nőknek

A KARCSÚ,

RUGANYOS ÉS SZEXI NŐ –

50 FÖLÖTT

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Chris Crowley–Henry S. Lodge, M. D.: Younger Next Year for Women. Live Strong, Fit, and Sexy – Until You’re 80 and Beyond.

Workman Publishing, 2004

Fordította Farkas Eszter

Copyright © 2004, 2005 by Christopher Crowley and Henry S. Lodge

Előszó © 2007 by Christopher Crowley and Henry S. Lodge

A Younger Next Year® Christopher Crowley és Henry S. Lodge kereskedelmi védjegye.

Megjelent a New York-i Workman Publishinggal kötött megállapodás alapján.

Hungarian translation © 2014 Farkas Eszter

Magyar kiadás © 2015 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítófotók © Anthony Loew

Szerzőfotók © Janette Beckman

Második kiadás

ISBN 978-963-355-156-1

Felelős kiadó a Park Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

Szerkesztette Zsolt Angéla

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka (print) és Lovas Anna (e-könyv)

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Rochlitz Vera

Tördelte Szeberényi Ferenc

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Nővéreimnek, Ranie-nek, Kittynek és Petie-nek. Mert miattuk otthonos a világ kezdettől fogva… és ma is.

C. C.

Lányaimnak, Madeleine-nek és Samanthának, akiket teljes szívből szeretek.

H. S. L.

ELŐSZÓ

Amikor megismerkedtem ennek a rendkívüli könyvnek a szerzőivel, Chrisszel és Harryvel, azt gondoltam, megpróbálok bevágódni náluk, és lazán megemlítettem, hogy ötnapos biciklitúrára megyek Maine-be. Chris csillagos ötöst adott – „Pompás!”. Bőszen kerekezik ő maga is, telente azzal melegít be, hogy fel-le biciklizik Berkshire-ben, így készül a feleségével – Lance Armstrong példáját követve – a nyári európai hegyi túrára.

– Hogyan készüljek fel? – kérdeztem tőle.

– Mennyi ideje van?

– Most fejeztem be a könyvem. Három nap múlva indulok.

Pirospozsgás arca megnyúlt.

– Akkor össze kell kapnia magát. De legközelebb már élvezni is fogja.

A biciklis csoport, mellyel elindultam Maine-ben a Summer Feet túráján, kicsi. Tényleg kicsi. Arra a hétre csak három kerékpáros jelentkezett: Chris Hedges írókolléga és szívós haditudósító, magas, fiatal felesége, Kim, és jómagam. Két vezetőnk, Norman és Rae dagadó izomzatú maine-i volt. Mindjárt eszembe is villant: Ezek mind ördöngösen bírják a kaptatót. Vagy megkeresem a tengerparti menekülő útvonalat, mert az biztos lapos, vagy leszállok a hegy kellős közepén, és megpróbálok leinteni egy taxit.

De mint kiderült, Christopher és Kim, akárcsak én, még a biciklizésnél is jobban szeretik a könyveket. Így aztán Proust társaságában pedáloztunk, és tökéletesen beértük napi harminc kilométerrel az Acadia Nemzeti Park erdős útjain és a Schoodick-sziget csipkés fjordjai mentén. Napjainkat kellemes szünetek tarkították, ilyenkor felolvastunk egymásnak, és kedvenc íróinkról vitatkoztunk. Fájdalom vagy izomláz nélkül jöttem haza.

Az ám, de itthon elkövettem azt a hibát, hogy edzett biciklis csajnak képzeltem magam, és fejest ugrottam egy kíméletlen aerobikprogramba az YWCA-nál. Az első nap kiment a térdem, beállt az egyik csípőm, és a bordáim majd kiszúrták az oldalamat. Megint elővettem Harry és Chris könyvét.

Azt írták: „Hangsúlyozzuk, hogy ne fokozatosan kezdjen hozzá… válasszon egy »bebikázós« vakációt, egy olyan utazást, ahol a mozgás van a középpontban.” Még egy új-angliai kerékpártúrát is megemlítettek. Oké, ott voltam, és? „Sokkal jobb azonnal szakítani a múlttal, és komolyan elkötelezni magunkat a jövőnek – írták.  – Merüljön bele egész életére.” Ahá, szóval ez a lényeg… „egész életére”. Ne törődjön a tiltakozó izmokkal; mindig jobb és könnyebb lesz.

A Minden évvel fiatalabb – nőknek kéziratának olvasásakor fejeztem be a saját könyvemet, és úgy tűnt, a kettő kifejezetten párja egymásnak. Az én könyvem, a Sex and the Seasoned Woman (Az érett nő és a szex) a 45 feletti nők szexuális életével, szerelmével, ismerkedési szokásaival és vágyaival foglalkozik. Több mint kétszáz olyan beszélgetésen alapul, amelyeket a háború utáni szabad nemzedékhez tartozó, házas és egyedülálló nővel folytattam; ezek a nők nem hajlandók elfogadni a sztereotip középkorúszerepet. A mai negyvenes, ötvenes és hatvanas nők életük csúcsán vannak. Egybehangzóan állítják, hogy boldogabbak és többre képesek, mint életükben valaha. Hetven és kilencven közötti alanyaim közül sokan testileg és szellemileg is fiatalabbak, mint korosztályuk átlagos tagjai, és egyaránt elbűvölik a férfiakat és a nőket.

Az érett nő tudja a legjobban, hogyan hangolódjon rá a szexualitására. Harry és Chris szerencsére elmondja, hogy a belső ráhangolódás alapja az elszánt, rendszeres testmozgás, mely égeti a zsírt, erősíti az immunrendszert, megkönnyíti az éjszakai alvást és felélénkíti a nemi vágyat. Remek recept a menopauzás levertség ellen!

Na jó, kérdezhetik, de mit ért két pasi a menopauzához? Mint a The Silent Passage (Néma átmenet) szerzője magam is elgondolkoztam ezen.

Chris Crowley férfias fazon, arcán dionüszoszi pírral. Hetvenévesen jóval fiatalabb, mint amikor nyugdíjba ment egy Wall Street-i jogi cégtől, és azon töprengett, mi a fenét kezdjen a munkája nélkül. Az élvezetek világában tett rövid kitérő után magához tért, és irányt váltott. Állítom, most úgy néz ki, mint egy ötvenes jó pasas.

Dr. Harry Lodge még csak negyvenhét, az a szálfaegyenes főiskolás típus, ugyanolyan jóképű és meggyőző, mint Chris, de a tudomány embere, gyakorló orvos és tanár. Elmondja olvasóinak, hogy ötven után pusztulni kezdünk. Igen, pusztulunk. Ha heti hat – igen, hat – nap mozgással nem adunk jelet a testünknek a fejlődésre, akkor megindul lefelé a lejtőn. A mozgás a jel, amitől a sejtjeink elkezdik javítani és megújítani magukat, és olyan vegyületeket választanak ki, melyek pozitív érzésekkel árasztják el agyunkat. Talán nem hallgatják örömmel ezt a tanácsot, pedig nyilván tudják, hogy igaz. Egyeseknek nagyobb szükségük van rá, mint másoknak.

Csajok, ti ismeritek magatokat a legjobban.

Harry doktor szikár tényekkel és élénk képekkel támasztja alá ennek a könyvnek a két legfontosabb állítását – amiket a saját könyvemben női életek tucatjaival bizonyítok. Ötven után az öregedés hetven százaléka az életmódon múlik. Az ötven utánra jósolt betegségek és súlyos balesetek fele lényegében kiküszöbölhető, ha megtanuljuk, hogyan kell fiatalabban élni.

E könyv szerzői ugyanúgy képzelik el a nők menopauza utáni éveit, mint jómagam. Én második felnőttkornak hívom, Harry és Chris „az élet harmadik harmadának” nevezik. Azt mondják, a „menopauza utáni harminc év életünk legszebb időszaka lehet”. Egyedül a szám tekintetében van köztünk ellentmondás.

Miért csak harminc?

Amerika lakosságának leggyorsabban növekvő rétege a száz éven felülieké. És ez a réteg egyre gyarapszik, a háború utáni nemzedék példátlanul magas iskolázottságának, jövedelmének, helyes egészségügyi szokásainak és magas szintű orvosi ellátásának köszönhetően. A korosodást vizsgáló MacArthur Alapítvány tanulmánya szerint az 1946 és 1964 között született hetvenmilliós „baby boom” nemzedékből körülbelül hárommillió száz évig vagy annál is tovább fog élni.

Szeretne köztük lenni?

Így lesz, ha tisztelettel bánik a házzal, melyben él – vagyis a testével. Ahogy egy 85 éves maratoni futó mondta egyszer: „Olyanok vagyunk, mint a csiga, magunkkal hordjuk a házunkat.” Testünk figyelemre méltó képessége, hogy kijavítja és megújítja magát, feltéve, hogy segítünk neki, és nem engedjük szétesni. Ha az idő múlásával három dologra – a családra, a barátokra és a szórakozásra – összpontosítunk, új erőpróbákkal és távlatokkal tartjuk életben a szellemünket, akkor ki tudja, milyen sokáig élnek a nők jelenlegi generációi.

Az én hivatásom kifejezetten elősegíti a fizikai romlást. Egy író ül. Néha órákig görnyed feszülten a billentyűzet fölé, nő a feneke, a zsigerei feltekerednek, mint egy kerti locsolócső, a tüdeje ernyedten lóg, mint a tegnapi lufi. Mindannyian túl sokat ülünk a számítógép előtt, akár a munkahelyünkön, akár otthon dolgozunk. Mindannyian megígérjük a gyógytornászunknak, hogy óránként felkelünk, és macskahát nyújtásokat végzünk. De most őszintén: milyen gyakran állunk fel, hogy lazítsunk?

Ötvenes éveimben szoktam rá, hogy egy-egy könyv befejezése után, azaz két-három évenként elmenjek egy hétre a kedvenc egészségfarmomra. De amikor elkészültem felkavaró könyvemmel, a Middletown, Americával, melyet a 9/11 áldozatait gyászoló családoknak szenteltem, nem mentem el. Nagy hiba volt. Mint mindenkinek, aki óriási érzelmi megpróbáltatáson megy keresztül, rendkívül nagy szükségem lett volna a szellemi és testi megújulásra. Ehelyett egyre rosszabbul lettem. Amikor kezelést kaptam a keresztcsontomra, a terapeuta, aki a testnedveimben áramló energiát vizsgálta, elkomorodott.

– Érte valamilyen trauma mostanában?

– Nem. (Az eszembe sem jutott, hogy mások által átélt – úgynevezett helyettesítő – traumában volt részem.)

Azt mondta, hogy bizonyos fontos nedvek, melyeknek a fejem és a farokcsigolyáim között kellene keringeniük, nagyon renyhén mozognak, ami azt jelzi, hogy gyenge az immunrendszerem. A férjem megkérdezte: „Miért nem mész el a farmra?”

Elmentem tehát. Tél volt, de a Rancho la Puerta Mexikóban van, ahol mindig enyhe az idő. Ez egy ősrégi fitnesztelep, még az 1940-es években alapították, s egy olyan hegy alatt terül el, melyet a bennszülöttek szentnek tartottak. Mindig nagy élvezettel túráztam a hajnali órákban a hegyen, a gyalogösvényeken, és a bokrok, füvek illatától kótyagosan érkeztem az órákra. Csakhogy érkezésem első napján durva meglepetés ért. Aznap este, amikor szokás szerint fél nyolckor befejeződött a vacsora és elindultam a majd fél kilométerre lévő házamhoz, félúton teljesen kifulladtam. Komolyan fontolgattam, hogy lefekszem a földre és alszom egyet. Nagy sokk volt. De jó sokk.

Akkor fogadtam meg, hogy évente egyszer elmegyek a farmra azért a fizikai újraindításért és szellemi felfrissülésért, amit annyira nélkülöztem a 9/11-es könyvem befejezése után. Tudtam, hogy ez az új elvonulás nem engedi majd, hogy elfelejtsem azokat a testi-szellemi jó szokásokat, amiket hosszú évek alatt a farmon tanultam. A saját bőrömön éreztem, hogy az a legjobb orvosság depresszió ellen, ha megadom a testemnek a napi aerobikgyakorlatokat, ha táncolnak az izmaim, ha korán kelek és korán fekszem. S mindez természetes és erős ingert ébreszt arra, hogy szenvedélyesebb életet éljek.

Ezúttal tehát legújabb könyvem befejezése, a kerékpártúrám és az aerobik-kiképzőtábor fájdalmas kezdetei után elhatároztam, hogy megfogadom a Minden évvel fiatalabb – nőknek erőteljes üzenetét. Elmentem a Rancho la Puertára, hogy „bebikázzam” magam arra a mozgásprogramra, melynek második felnőttkoromban elköteleztem magam. (Igaz, kicsit módosítottam rajta.)

Nem jött meg a csomagom. Öt teljes órát vártam a San Diegó-i reptéren. Mire végre-valahára megérkeztem a farmra, a lábam remegett a hajnali négy óta tartó mozgáshiánytól. Ezért tempósan körbejártam a farm körüli három kilométeres utat, csipegettem a tőkéken vöröslő szőlőfürtökből, üldögéltem és olvasgattam a teraszomon, ettem egy banánt, ittam egy pohár vizet, és este nyolckor lefeküdtem. Azt képzeltem, szundítok egyet. Reggel négyig aludtam egyhuzamban. Csodás volt.

A miniböjt és a nyugodt, nyolcórai alvás után hatalmas étvággyal kezdtem a napot, minden mozgás érdekelt, amit a farm kínálni tudott. A három és fél órás hegyi túra után körkörös tréningre mentem, ami az erősítő edzés kisebb, aerob szakaszokkal kombinált változata; ezután Pilates következett a vázizmok feszességéért; majd jóga, ahol hetvenöt percen keresztül lélegeztem és nyújtottam. Ebédidőre erősnek és boldognak éreztem magam, ám – meglepetés! – nem voltam éhes. Így kihagytam a levest, ettem egy kis jicama-edamame salátát és rizzsel töltött paprikát. Utána tajcsiztam és szunyókáltam egyet a medence szélén.

Aznap este egyórás előadást tartottam, és még arra is maradt energiám, hogy tizenegyig olvassak. Azt a csodálatos ellentmondást fedeztem fel, hogy minél több kalóriát égetek, annál kevesebbre van szükségem, Amíg lelkesítő, támogató és esztétikailag kellemes környezetben vagyunk, és új a test anyagcseréjének gyújtógyertyája, feltöltődnek az elemek, könnyű mozogni és helyesen táplálkozni. Tudjuk, hogy eleget fogunk aludni, senki sem követeli tőlünk, hogy hajtsunk rá és fejezzük be azt a riportot, ezért harmadannyi kávéra, borra vagy csokitallérra van szükségünk.

Másnap délután éppen elmélyült tajcsizásban voltam, némán himbáltam magam egyik lábamról a másikra, amikor meghallottam, hogy a szomszédos tornateremben valami sokkal primitívebb dolog zajlik. Az óra végén kitóduló nők harsány nevetéssel gyakoroltak egy hangot, ami úgy szólt, mint Roxie Hart a Chicagóban: „HRRMMpapampapampam…”

– Mit csináltatok? – kérdeztem.

– Sztriptízt.

Másnap úgy döntöttem, hagyom, hogy a tajcsisok nélkülem levitáljanak a magasabb tudatosságba: kedvem támadt a vetkőzős csajokhoz. Demetrius, a fiatal, kópés mosolyú afroamerikai tanár azonnal a tárgyra tért: „Vessétek le a megszokott személyiségeteket. Dobjátok el. Döntsétek el, hogy ma kik akartok lenni. Beyoncé? Gypsy Rose Lee? Vagy valaki más?” Fejére húzott egy parókát. „Én Ginger vagyok.”

Demetrius adott egy széket a szexizéshez. Választottunk egy áttetsző fátylat, és szexi pózba vágtuk magunkat az összecsukható vasszék mögött. Azután feltette a Moulin Rouge zenéjét, és megtanított minket azokra a mozdulatokra, amiket ezerszer láttunk.

Százhatvan centimmel és nyugdíjasmozijegyre feljogosító éveim számával sohasem fogok úgy mozogni, mint Nicole Kidman. Feltehetően ön sem. De ez egy fikarcnyit se számított. Volt abban a teremben néhány hetvenes, nyolcvanas nő is az ötvenedik születésnapjukat ünneplő cicababák mellett. És senki se nézett a másikra – kizárólag Demetriusra és magunkra figyeltünk.

Fél kézzel a szék támlájába kapaszkodva hallgattuk Demetrius számolását: „Öt-hat-hét-nyolc”, és máris Janet Jacksonként feszítettünk a szék körül, visszahajoltunk a támlájáról, egyik oldalról a másikra dőltünk, majd körkörös mozgással lefelé toltuk a csípőnket.

Minden nő vad szenvedéllyel rázta a fenekét, himbálta a díszeit, dobálta a fejét, miközben úgy simogatta a székét, mintha legalábbis Brad Pitt ülne rajta. Mielőtt észbe kaptunk, már a hátunkon feküdtünk, rúgkapáltunk és hosszú, erotikus nyögéseket hallattunk: „HRRMMpapampapampam…” Soha életemben nem láttam ennyi középkorú démont. A csípőnkre tekert vagy a nyakunk körül suhogó szárongban szégyentelenül simogattuk combunk belső oldalát, a hasunkat és a mellünket, és olyan sikolyokkal dobáltuk a karunkat a levegőbe, hogy az Marilyn Monroe-nak is a dicséretére vált volna.

Valljuk be, hölgyek, hogy a lelkünk mélyén mindannyian született sztriptíztáncosnők vagyunk. Hát akkor miért titkolnánk?

Demetrius azt mondta, a vetkőzés azért jó, mert szabadjára engedi a belső istennőt. Szerintem inkább a belső lotyót engedi szabadjára. És persze sokkal szórakoztatóbb, mint guggolásból ugrásokat végezni egy izzadságszagú edzőteremben.

Szóljon a férjének, hogy nézze meg, amint a szék körül vonaglik. Garantálom, hogy fiatalabbnak fogja érezni magát. Ahogy ő is.

Szánja tehát rá magát, és fogadja meg e könyv klassz javaslatait, azután találja meg a saját módszerét, amivel elindíthatja a fejlődést. (Én már megtaláltam a magamét!) Akárhogy is, ne hagyja, hogy ez a könyv egy legyen a többi, mozgással foglalkozó közül és olvasatlanul porosodjon a sarokban. Forgassa úgy, mint a bibliát: időnként olvassa újra néhány oldalát, hogy eszébe jusson a legfontosabb parancsolat:

Csinálja élete végéig.

Gail Sheehy

East Hampton, New York