Szávai Géza

Kivégezzük
nagyapádat

Regény
– részlet –

© Szávai Géza, 2006, 2015
www.szavaigeza.hu

© PONT KIADÓ
www.pontkiado.hu
A kiadásért felel a PONT Kiadó igazgatója
Elektronikus kiadás

Borító Dali Endre
Felolvas Gáspárik Attila

ISBN 978 615 5500 12 1

A Gáspár testvérpár, az iszonytató betegségében korán elhalt Bence és a mindent túlélő Áron gyerekkora az egyenlőséget hirdető történelmi korszak – a kommunizmus – tombolásának idejére esik. De az egymást követő gyereknemzedékek sorsát mélyebben gyökerező erők, múltból rájuk szabadított, ösztönné szervült ítéletek játéka is meghatározza. Tovább élő „kivégzősdik” erőterében nő fel áldozat, hóhér, kibic, szemtanú – a mindenkori jelen örök szereplői –, emberéleteken át tör utat magának düh, bosszú, előítélet, szerelem.

A bátyját túlélő Gáspár Áron keservesen megtanulja, de a gyermekének tekintett félcigány kislány, Fruzsina még csak nem is sejti, hogy az életük: sosem lesz egyenlő életük idejével, nem lesz azonos megélt éveik történéseivel.

Szávai Géza pályakezdő regénye közel negyven év után is döbbenetesen idézi az akkori „közelmúltat” – folyamatos jelenként.

A KIVÉGEZZÜK NAGYAPÁDAT című regénnyel indítjuk Szávai Géza pályakezdő prózai műveinek újrakiadását. A Kivégezzük nagyapádat a szerző első regénye, 1977-ben fejezte be, megjelentetésének sem a „történelmi pillanat”, sem a fiatal író irodalomkritikusi tevékenysége és személye körüli viták nem kedveztek. (Sokfelé ágazó, éles hangvételű kritikai munkássága érzékenységeket sértett, heves vitákat kavart. Ezek dimenziói jól érzékelhetőek Szávai Géza – honlapján is hozzáférhető – esszékötetének több fejezetében: TORZMAGYAR. Helyzettudatok – és irodalmunk egyetemessége, PONT Kiadó, 2004; www.szavaigeza.hu/torzmagyar

A Kivégezzük nagyapádat évekkel a megírása után jelent meg a szerző „történetek” alcímű prózakötetében (PROGÉRIA. Történetek, Dacia Könyvkiadó, Kolozsvár, 1982). A mostani, második kiadásban az író megváltoztatta a regény eredeti címét (Progéria), és néhol stiláris javításokat is végzett a mű szövegén.

Első megjelenése idején több „történettel” egy kötetben szerepelt a regény, de a korabeli kritikai visszhang külön is kitért rá.

Az Igaz Szóban megjelent tanulmány szerint: „Szabó Dezső óta senki sem robbantotta ennyi indulattal a ‘székely falu’ s általában az erdélyi falu mítoszát.” (Szász László: Indulatos monológok, Igaz Szó, Marosvásárhely, 1983/8. sz.)

Az UTUNK kritikája szerint: a regény főhősének „sorsa közössége sorsának metaforájává válik…” (Beke Mihály András: Progériánk, UTUNK, Kolozsvár, 1983. február 18.)

A szerző honlapján, a Kivégezzük nagyapádat külön site-ján a regény első kiadásnak teljes kritikai visszhangja elolvasható: www.szavaigeza.hu/kivegezzuk-nagyapadat

(A Kiadó)

9.
Isten szakálla

A részletet felolvassa: Gáspárik Attila

Itt egy részlet hallatszik a könyvből, amelyet az ön olvasója sajnos nem támogat.

Nyugtalanul alszom, napjaim is idegesítően nyugtalanok; csakis a kimerültség miatt álmodhatok mostanában összevissza mindent.

Testrészeim, végtagjaim között a fáradtság megszüntette, legalábbis csökkentette az összhangot. Beszállok a liftbe – a hatodik emeletre megyek –, megáll a másodikon, és amint nyílik az ajtó, rögtön kilépek. Akkor veszem észre, hogy a másodikon vagyok. Ugranék vissza, de szégyellem megtenni az emberek előtt. Inkább várok a következő fordulóra. Szégyenkezem. Szánalmas vagyok. Képtelen arra, hogy a hatodik emeletre menjek, ha éppen oda készültem. „Megnyílik egy ajtó” – vagy be kell lépni, vagy ki kell lépni rajta.

*

Álmatlan éjszakák, álmos, kába nappalok összefolynak; ha átfolyik az éjszaka a nappali óráimba is: mintha folyamatos félálomban élnék.

A félálom lehengerel.

Hogyan magyarázzam Annának? Szedem a nyugtatókat, altatókat, hogy nyugtassam magunkat, de az így kikényszerített alvás egyszerű bunkócsapás. Letaglóz.

Az is lehet, hogy ilyenkor nem én álmodok?

…S így olyasmit kell félig-meddig magaménak tartanom, amit nem tudok a magaménak, amitől irtózom. S ha mégis az enyém, akkor én magam vagyok irtózatos…

Álmomból riasztott, ébresztett fel Bence, akit annyira szerettem (és később:) sajnáltam, akit annyira szeretek, és sajnálok. Egy irtóztató ló képében láttam… A szégyenletes kép eltávolíthatatlanul rajzolódott az emlékezetembe. Élesen belém égette magát… Felültem az ágyon, kinyitottam a szemem, döfjön belém a valóság, az asztal a cukortartóval, hamutartóval, a szék, a széken a kávéscsésze a hosszúnyelű kiskanállal. Aztán magamra húztam a paplant, s „megnyugodva” hátradőltem. Erre megint a szememre pattant hivalkodó élességgel a szülemény. Villanyt kellett gyújtanom. Végül mégis elaludtam. Villanyfénynél.

Én nem félhetek. Nem akarok félni. Napok múltán azon kapom magam, hogy már nem irtózom a látomástól. Sokszor szemügyre vettem, megszoktam, mint talált furcsaságot vizsgálom.

Az irtózatom akkor szűnt meg, amikor „azonosítottam”, hogy miért irtózom, milyen ez az érzés.

A nagyapám kapuja előtti padnál áll a fura lény. Bence az, de nem emberi, hanem másmilyen összetételben, formában. Leginkább lóhoz hasonlít, de mégsem az. Bence, ló, állat…

Mikor felriadtam álmomból, mintha könnyek nélkül sírtam volna, „mivé lett Bence, mivé lett”.

De ez a sírás nem tűnt ijesztőnek-idegennek, hiszen az öreggé hülyült-aszott Bence mellett mindig ez a sírás fojtogatott, annak idején a valóságban is.

Ebben a késői rémképben, rémálomban az az ijesztő, hogy félek megmozdulni; meg se moccanok. Nem merek Bencéhez érni; széthullana, elporladna ez az ősz-testű teremtmény, mely finom hamuszín-ezüstben villog, remeg mellettem.

*

Nem lehet sokáig villanyfényben aludni, félálomban élni…

*

Nem tudom, ki hozta az osztályba, de emlékszem, hogy a gyerek roppant büszke volt és titokzatos: „Hosszúszünetben maradjatok benn, olyant mutatok, hogy tátva marad a szátok”… Körülálltuk a katedrát, barátunk pedig meggyújtotta az apró golyócskát. Tisztán, élesen emlékszem: a lángból előkacskaringózott egy ezüstös kígyó, a lányok sikoltozni kezdtek, szinte én is, mert iszonyúan féltem, undorodtam a legártatlanabb siklótól is.

A bűvész győzelmesen röhögött, kicsit várt, aztán mutatóujjával megérintette a kígyót: összeomlott. Hamuból volt. Mintha néhány cigaretta hamuját rászórták volna az asztalra, csupán annyi maradt a mutatványból.

Ez az ismerős érzés dobott az álmomból az ébrenlétbe. Ahogyan a lángból ezüstösen fényes lény keletkezett, ahogyan szürke pernyévé hűlve a padlóra szóródott. Ahogy Bence átváltozott, amivé a rémálmomban lett… És még ez az álombéli szülemény is porba, önnön hamvába omlik, ha hozzáérek, ha egyet tüsszentek, köhögök, vagy mélyebbet lélegzek.

*

Már tudatosan idézem fel olykor a képet. Megszoktam, nem irtózom tőle. Hiszen adott. Elfogadom, mint adottat. Az életemhez tartozik. Még ha „alvó életemhez” is. Álomban, félálomban vagy ébren, mit számít: az én agyamban izzott fel a parázsló, majd hamvába porló kép, melyet már szinte úgy kezelek, mint valóságot. Mint a lehetséges határáig sűrített valóságot, mely az eléghetetlen lényegig égett.

Annyira valóságos ez a kép, hogy valóban úgy érzem, mintha iszonyatos súlyok nyomása alól csusszant volna formába. És egyre tisztul, élesedik, részleteződik. Elvegyül életem tényei közé, azok átperegnek belé, mint homokóra pora.

Valóságos ez a kép, talán éppen a valóság maga.

Szeppent, szédült gyerek – állok ezüstös hamu-Bence bátyám mellett, nagyapám kapuja előtt.

Mivé lett Bence, mivé lett…

Fáj, hogy ezzé lett… és fáj, hogy neki már semmi se fáj. S körülöttünk talán fáj valakinek?

*

Nagyapám tehetetlenül és mintha értelmétvesztetten áll. Túl van azon, hogy érezzen vagy gondoljon valamit. Eszébe se jut, hogy a körénk csődült falut szétzavarja.

*

Nagyanyám a kezét tördeli kétségbeesetten. Meg se moccan, de a kezét tördeli. Széttörte, apróra törte. Már a testét törné porrá. Ripityára törődött nagyanyám moccanás nélkül áll.

Körülöttünk csupa ablak. Ránk nyílnak a falu összes ablakai. Ösztönösen szólítanám Bencét, „nézz oda!” Az ő játéka volt: szerinte minden háznak az ablakai a benne lakók szeméhez hasonlítanak. Játszadoztunk, szemeket láttunk a házak homlokzatán, ablakokat egy-egy arcon.

Most tárva-nyitva ránk bámulnak.

Senki nem ért semmit, csodálkoznak.

Csak a vándorcirkuszistából cipésszé vedlett Alfréd szemei csillognak mohón: ha merné kockáztatni, szólna nagyapámnak… ha lehetne, indulna világgá, csodát mutogatni… vinné Bencét pénzért mutogatni…

Iszonyodva néz a tömeg, talán még a reformátusok is keresztet vetnek titokban. Suttognak.

Ketten állunk Bencével a kör közepén. Megsimogatnám, ha merném. Ragyog a szürkésfehér hamu-lény. Belülről ragyog, mintha a benseje még izzana. Jobban szeretem most Bencét, mint bármikor, most, amikor előttünk izzik hamuvá. Mikor kapnék utána, és tudom, hiába.

Rövidzárlat. Kiégett rajta valami.

Hallatlanra gyűlt töltések, feszültségek sültek ki ezen a gyermektesten.

Megbénultak az emberek.

Állok bátyám mellett – szédülten. Sokáig. Mindig itt állok. A tér változatlan: egy öregember – nagyapám – kapujának környéke. Egy falu.

Ebben a térben, ebben a képben szilárdan, sudáregyenesen állok.

Szédületem színtere: az évek, évtizedek. Az időben szédelgek, amely sokáig, évszázadokig nem mozdult. A tunya idő bátyám mögött felserkent, vészesen megiramodott, és felnyársalta őt.

Nálam alig idősebb bátyám testében felgyorsult az idő. Több évtized, egy egész, őszüléssel, öregséggel végződő emberélet száguldott át Bencén. Átrobogott a zuhanó idő tízegynéhány évünkön; Bencén átrobogott, mellettem elvillámlott. Szétégette bátyám gyerektestét.

*

Körülöttünk, mögöttünk iszaposodó idő poshadt. Benne nagyapámék, a Gáspár Bencék, társaik, a parcellák; a parcellák mindenekelőtt, még ha unokatestvérek kellett is hogy házasságra lépjenek értük. Befagyott az idő, nem engedték moccanni.

A lefékezett idő mintha a biológia áttételein bátyám életével, az ő tizenegynéhány esztendején átrobajló évtizedekkel, gyermekarcára ülő ráncokkal, ősz hajtincsekkel figyelmeztetett volna normális jogára. A változásra.

Meglódult az idő.

*

Ha nagyon figyelsz, és fülelsz, meghallod a fű földből sarjadzásának és növekedésének halk, surrogó zaját; hallod, ahogy a fű serken. „Én hallom, ahogy serken és nő a hajad” – mondtam a kislány Fruzsinának. Hogy hosszan a fejéhez szoríthassam az arcomat. Büszkén és türelmesen ült az ölemben. „Micsoda hangzás. Micsoda sűrű, szép serkenés”, mondtam a büszke kislánynak. Ebben a figyelő csendben szerettem találkozni Fruzsinával.

*

Isten szabad, nincs testvére, és senkivel sem egyenlő. Isten a legszabadabb. Mindig élhet, ő a világon a legidősebb, a végtelenségig él. Szakálla időtlen idő óta serken. És növekedik. Isten sosem borotválkozott. Szakállának erősödő, majd őszülő szálai elképzelhetetlenül hosszúra nyúltak, és nőnek, nyúlnak tovább az időben. Micsoda világ-bozót! Isten növekedő szakállának robajlása, hatalmas serkenő-hangja mindent betölt, mint a csend.

*

Isten szabad. Szabad neki meghalnia. Isten öngyilkos is lehet. Halála után a szakálla még két napon át nő… A megborotvált halottakon is serken a szakáll. Még két napig.

Isten végtelenül serkenő szakállának robajlásában honnan tudhatnánk, hogy él-e még, vagy valahol a világ kezdetén, a szakáll-origónál már nem él, nincs, szétmállott az arc.

*

Fruzsinának beszéltem a bátyámról, Bencéről. Nem sokat. Az édesapjáról hát keveset tud. Édesanyjáról szinte semmit. Nagyszüleiről alig. „De úgyis csak magunkról érdemes – saját magunktól – megtudni valamit.” Ezt sokszor elmondtam Fruzsinának. Azt is, hogy én bizonyosan mindent megtennék érte.

– De én sem tehetek meg mindent érted. Szeretnék például szép, rendezett, megborotválkozott, végleges holttestet rád hagyni. De akaratom ellenére, halálom után kiserken a szakállam, és még két napig nő.

*

A rémképek talán azért villámlanak belém, azért ismétlődnek, mert annyira kötődtem Bencéhez, hogy néha itt érzem magam mellett. Éles képeket látok. Körülálljuk Bencét.

A képről szétszéled a tömeg.

Eliszkol valamerre a progériás Bencétől megrettent Bözsi.

Fruzsina mit sem tud e pillanatról.

Pedig lassan már én is kezdem elhinni, hogy életünk – sosem lesz életünk idejével egyenlő.

A könyv megjelenését támogatta:
Nemzeti Kulturális Alap
NKALogo

PONT Kiadó
H–1300 Budapest 3, Pf. 215.
Tel/fax: (+36-1) 816-1062
pontkiado@gmail.com
www.pontkiado.hu

Felelős kiadó Szávai Ilona
Elektronikus könyv Nagy Lajos

A könyv honlapja
www.szavaigeza.hu/kivegezzuk_nagyapadat

ISBN 978-615-5500-12-1

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0