Borítószöveg

Verilyben sikeresen működik a házasságközvetítő, amelyet Kate Seymour irányít két barátnőjével karöltve. Kate nem pusztán okos üzletasszony, de titkos erő birtokában is van: amikor a szerelem ott vibrál a levegőben, akkor mintha áramütés érné. Ezt érzi, amikor találkozik Slade Montgomeryvel, a kissé indulatos és döbbenetesen jóképű válóperes ügyvéddel, aki egy napon beront a házasságközvetítő irodába, és bizonyítékot követel: nem teszik-e tönkre az ő sérülékeny húgát, aki Kate legújabb ügyfele? Kate csak úgy tudja meggyőzni a férfit arról, hogy ő nem csaló, ha megtalálja neki álmai asszonyát. De vajon sikerül-e Kate-nek megtartania a két lépés távolságot, amikor a férfi olyan hatással van rá, hogy szinte remeg a lába a jelenlétében? Vagy talán a házasságközvetítő is révbe ér egyszer?

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Searching for Someday

Gallery Books, A Division of Simon & Schuster Inc., 2013

Fordította Babits Péter

© Jennifer Probst, 2013

Hungarian translation © Babits Péter, 2015

Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítófotó © iStock

Borítóterv Tillai Tamás

ISBN 978-963-310-517-7

Felelős szerkesztő Huszti Gergely

Szerkesztette Palkó Katalin

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez a történet az írói képzelet szüleménye. A nevek, a szereplők, a helyszínek és az események a szerző fantáziájának a szülöttei. Bárminemű hasonlóságuk valóságos eseményekkel, helyekkel, illetve akár élő, akár már elhunyt személyekkel pusztán a véletlen műve.

A Milliárdosfeleségek-sorozat eddig megjelent kötetei

Érdekházasság

Trükkös házasság

Elhibázott házasság

Eltervezett házasság

„Minden barát külön kis világ a lelkünkben, mely nem jön létre, amíg ő meg nem érkezik, és csakis e találkozás nyomán történhet meg, hogy új világ születik.”

– Anaïs Nin

Noha szerelmes-romantikus történeteket írok, könyveimben mindig megjelenik az igaz barátság. Barátaim nélkül, akikkel a középiskola óta szoros kapcsolatban vagyok, ma nem ugyanez az ember lennék. Talán nem látjuk egymást olyan gyakran, mint szeretnénk, de idő és távolság mind semmivé foszlik, amikor együtt vagyunk.

Jodi Prada, Lisa Hamel Soldano, Marlaine Scotto, Colleen LaPierre, Kimberly Cornman, Nancy Chaudhry. Köszönöm, hogy vagytok nekem – éjszakába nyúló pókerpartikon, szerelemben és bánatban, családi válságban és szívfájdalomban, életem legmókásabb és legörömtelibb pillanataiban. Imádlak mindőtöket.

Hajrá, csajok!

Előhang

NINCS MIT SZÉPÍTENI RAJTA.

Ez minden idők legelfuseráltabb randija.

Kate Seymour a borospoharáért nyúlt, és kipréselt magából egy sugárzó mosolyt, miközben próbálta nem bámulni azt a cafatnyi sajtot, amely a partnere állára tapadt. Oké, a fickó társaságban kissé félszeg, de ettől még észrevehetné a képére ragadt parmezános csirkedarabkát.

Célzatosan megütögette a saját állát, hogy ugyan kapja már fel a szalvétáját. A csajok ilyen egyezményes gesztusokkal figyelmeztetik egymást, ha vécépapír tapad a másik cipősarkához, vagy rajta maradt az árcédula a szoknyán. Csak a fickóhoz még nem jutott el a hír.

Nem, ő csak beszél és beszél a marketingről, ami akár érdekes is lehetne, de hogyan koncentráljon, ha közben egy sajtcafatra mered?

– Öö, Bradley! Van valami az… ööö… ott, az…

A fickó az állára csapott, úgy, ahogyan a medve csap le a halra. A sajtdarab a tányérján landolt.

– Kösz. Szóval tényleg örülök, hogy személyesen is találkoztunk. Nagyon élveztem a kis telefonbeszélgetéseinket.

Kate, akinek hirtelen elment az étvágya, és csak tologatta a tányérján az utolsó falat lazacot, bólintott.

– Én is. Vállalkozóként mindig is lenyűgözött a PR és a márkamenedzsment. E-e-egész pontosan milyen szolgáltatásokat nyújtotok?

Istenverte dadogás. Mindig előjön, ha kétségbeesetten próbál jó benyomást kelteni. Nem mintha a pasast különösebben érdekelnék a mélyenszántó kérdései. Sőt láthatóan sokkal inkább foglalkoztatja a pincér srác – szélesen rámosolyog, és áhítatosan nézi, amikor leszedi az asztalukat egy-egy fogás után.

Bradley beletúrt a spagettijébe, és sziszegés kíséretében, a fogai közt szippantotta be a tésztaszálakat. Miután sikerült lenyelnie, felnézett. Fura kifejezés suhant át az arcán.

– Igazából nem azon a részlegen dolgozom. Persze hamarosan odakerülök, de már most jobban értek ehhez, mint a legtöbben.

Aha. Eddig úgy tett, mintha ő vezetné az egész céget. No, fene.

– Mintha azt mondtad volna, hogy közösségi kapcsolatépítéssel foglalkozol. Pontosan melyik részlegen is?

– A recepción.

Kate csak pislogott.

– Hűha. Lefogadom, hogy egy csomó érdekes emberrel találkozol.

A szósztól vöröslött a fickó ajka, ezért Kate valahová balra, a tér egy távoli pontjára fókuszált.

– Igen. Úgy gondolom, a legjobb alulról kezdeni, és úgy felküzdeni magam.

Akár még működhet is. Mindig tetszett neki, ha egy férfiban van ambíció. Jó, kicsit kiszínezte az igazságot a munkájával kapcsolatban, de talán csak nem szívesen beszélt erről telefonon. Ő aztán nem fogja elítélni ezért. A legkevésbé sem izgatja, milyen beosztásban dolgozik egy férfi, amíg szereti a munkáját. Külsőre sem rossz, nem az a tizenkettő egy tucat, ami külön piros pont. Rövid, sötét haj, barna szem, kerek arc. Kicsit talán túlsúlyos, de semmi extra egy ilyen gyorskajákkal és kísértésekkel teli világban. Nem is bájgúnár, aki csak azt várja a nőktől, hogy az egóját legyezgessék.

– Ravasz. A NYU-ra jártál, igaz? Én is ott tanultam, üzletvezetést. Te milyen szakon végeztél?

– Hát, egy évet jártam oda, de nem fejeztem be. Gondoskodnom kellett a mamámról.

Instant szimpátia, újjáéledő remény. Minden jó kapcsolatba kell egy családszerető férfi.

– De kár. Beteg az anyukád?

Most éppen a fokhagymás kenyér morzsái tapadnak a szája széléhez. Nos, komoly kihívás vele étkezni, de aki ennyire törődik az anyjával, annak aranyból lehet a szíve.

– Ízületi gyulladás. Felajánlottam neki, hogy odaköltözöm, és segítek ebben-abban.

Miért érzi úgy, hogy nem ilyen egyszerű a képlet?

– Nehezen mozog? Úgy hallottam, előrehaladott állapotban nagyon fájdalmas ez a betegség…

Bradley abbahagyta a szürcsölést, miután az itallal kiegészítette az arcán viselt komplett étlapot.

– Néha sajognak az ujjai, ezért segítek lecsavarni az üvegek tetejét, meg ilyenek. Én vagyok a társasága, cserében főz és mos rám. Egész jól elvagyunk.

Bár ez a randi nem fogható a Titanic katasztrófájához, ő mégis úgy küzdött ezzel a jégheggyel, mintha a túlélése múlna rajta. Kétségbeesetten vágyott rá, hogy Bradley legyen az igazi. A száz mégiscsak szerencseszám, nem? Száz randi nem kevés. Türelmesen várt, bölcsen beosztotta az idejét, hitt a fejlődésben. Mint a Társszerzők házasságközvetítő iroda tulajdonosa, együtt élt és lélegzett a vállalkozással. Hitt benne, a fene vigye el! Mégiscsak fura, hogy épp a tulajdonos legyen szingli, és sehol egy reménysugár.

Megfeszítette az ujjait, ellenállva a kísértésnek, hogy megérintse a férfit. Ha csak a legparányibb szikrát érezné, megbirkózna a munkájával és az anyjával. Az áldás, hogy ösztönösen megérzi, ha két ember összepasszol, egyben átok is. Hányszor tapasztalta az elektromos kisüléseket más pároknál, akiket az ég is egymásnak teremtett? Hány férfiról mondott már le mások javára, csak mert rádöbbent, hogy a kiszemeltje igazából a pincérnőhöz, a vevőszolgálatoshoz vagy az áruházi eladóhoz vonzódik? Ösztöne jó szolgálatot tett neki az üzletben, épp csak a magánéletét tette pokollá. Habár a képesség nemzedékek óta elkísérte családjának nőtagjait, még senkinek nem jutott az eszébe, hogy az üzleti életben kamatoztassa. Ő is szívesebben használta a tudományos módszereket, sőt tudatosan harcolt az ellen, hogy a képessége bekavarjon az üzleti terveibe. Inkább csak megerősítésül szolgált, ha egy kapcsolat kezdett komolyra fordulni. Nem mintha Bradley-nek vagy bárki másnak beszélni akart volna a titkos fegyveréről.

A férfi arcát fürkészte az asztal túloldaláról, és még nem akarta feladni a reményt. Bradley-t neki szánta az ég, csak ő még nem áll készen rá, hogy ezt egy érintéssel is megpecsételje.

A pincérnő odasuhant, és diszkréten az asztal közepére tette a számlát. Kate visszafojtotta lélegzetét, tudván, hogy ez a végső próba. Annak a férfinak, aki az első randin állja a vacsorát, van belső tartása. Ez a sorsdöntő pillanat. Egész testében ott bizsergett a várakozás.

Bradley a számláért nyúlt.

Az öröm hullámokban áradt szét a lányban. Végre! Hát nem tévedett! Oké, még van min csiszolni, de akkor se tévedett.

Bradley átfutotta a számlát, majd elővarázsolt egy zsebszámológépet. Kate dermedten nézte, hogyan repkednek az ujjai a gombok felett.

– Oké, miután nem egyforma, enyém a nagyobb rész. Te kerek 43 dollárral jössz, én 44,63-mal. Ebben benne van a tizenöt százalék borravaló is. Jó lesz így?

Kate ábrándjai gyorsabban olvadtak el, mint a gonosz boszorkány az Ózban, és neki még egy nyamvadt piros cipellője sem maradt.

– Aha.

– Remek. Kápé vagy kártya?

Benyúlt a tárcájába, és elővette a hitelkártyáját.

– Tessék.

– Kösz.

A pincérfiú megállt az asztaluknál.

– Végeztek, uram? Hölgyem?

Bradley bólintott, miközben tekintete a fiú testére tapadt, akinek széles mellkasa és válla gusztusosan kitöltötte az elegáns piros-fekete uniformist. Kate-nek elszorult a gyomra, annyira megváltozott a légkör. Ne. Ez nem lehet.

Mégis. Tudnia kell.

A fiú a tányérért nyúlt, közben lopva egy igéző pillantást vetett Bradley-re. Kate-nek elakadt a lélegzete, ahogy a karján érezte a fiú ujjait, miközben megérintette a  partnere kezét.

Sokkolta a hatás, szinte beleborzongott. Ahogy Bradley rámosolygott a fiúra, arcáról lerítt a hamisítatlan vágyakozás.

Ó, a francba.

Hát ennyi.

Elfojtotta feltörő sóhaját, és hivatalosan is lemondott a századik ünnepi randijáról.

– Mindjárt jövök, Bradley. Ki kell mennem a mosdóba.

– Oké.

Felkapta a táskáját, és kikacsázott az előtérbe. Néhány perc múltán, amikor a pincérfiú arra járt, megérintette a karját.

– Bocsásson meg.

– Igen, hölgyem?

A fiú névtáblájára pillantott.

– Gabe, kérem, átadna egy üzenetet a partneremnek? Nem érzem jól magam, inkább hazamegyek, de szerintem ő szívesen maradna. Van kedve meghívni egy italra, amikor majd szünete lesz?

Gabe elvörösödött.

– Maguk nincsenek együtt?

Kate elmosolyodott.

– Nem, igazából nem én vagyok az esete. Magának viszont biztosan örülne, ha érdekli.

Felismerés csillant a sötét szempárban.

– Igen, érdekel.

– Akkor jó, és kösz. Sok szerencsét. Én meg kisurranok a hátsó ajtón.

Ahogy elhagyta az éttermet, a teljes kétségbeesés és a sikeres kerítés felett érzett boldogság közt őrlődött. A fenébe, a melegradarja totál becsődölt.

Odakint ropogósan hűvös márciusi este fogadta, s magába szívta a friss levegőt. Még nem akart hazamenni. Verilyben az üzletek szombat este sokáig nyitva tartottak, és még alig múlt fél kilenc. Magas sarkú csizmája élesen kopogott a kövezeten, ahogyan séta közben élvezte a felkapott Hudson-parti város, a kis üzletek és bohém kávézók hangulatát. Apró fehér fények csillantak meg a járdát szegélyező fák koronáin, és a Bögréből, az éjszakai klubként is működő népszerű bárból zene szűrődött ki. A folyó felett függő telihold megvilágította a távoli Tappan Zee hidat. Kutyát sétáltató gyalogosok és kacarászó főiskolások között haladt, és egy egydollárost dobott a fiatal férfi dobozába, aki gitárkísérettel összetört szívekről énekelt.

Egyre fájóbban tudatosult benne a magánya. Nagyon fáradtnak érezte magát. Ő mikor kerül már sorra? Mikor találja meg végre az igazit? Megtalálja valaha is?

Talán nem. A szüntelen csalódások nyomán kezdte azt hinni, hogy jobban tenné, ha feladná a tökéletes párról szőtt ábrándjait. Talán – de csak talán – nincs mindenkinek lelki társa. Talán – de csak talán – léteznek, akik egyedüllétre vannak kárhoztatva.

Visszanyelte a feltörni készülő könnyeket – nem akart dagonyázni az önsajnálatban. Ennek vége. Kész. Még egy kiábrándító randit már nem élne túl. Pokolba a szerelemmel. Vesz egy jó könyvet, hazamegy Roberthez, és bevackolja magát a takaró alá.

Megállt az antikvárium előtt. Igen, ideje váltani. Nem randizik többet. Nem hajszolja tovább a szerelmet. Az üzletre és a barátaira koncentrál, azzal foglalkozik, ami boldoggá teszi.

Az ajtó fölé szerelt kis csengő csilingelni kezdett, amint felszegett fejjel és szilárd elhatározással belépett. Rögvest körülölelték a meghitten ismerős illatok. Bőr. Papír. Molyirtó. Maga a tökély.

Átvágott az elnyűtt szőnyegen, és megállt a viharvert pult előtt.

– Van valamid a számomra, Hector?

A pult mögött pattanásos arcú, vékony fiú állt, a haja helyén lila tüskék meredeztek. Kate láttán vigyorogva csóválta a fejét.

– Már vártalak. Van hátul egy doboz, tele régi könyvekkel. Még nem volt időm átválogatni, az is lehet, hogy nincs benne semmi érdekes.

Kate megborzongott a felfedezés izgalmától. Hát sosem fárad bele, hogy új dobozokat nyitogasson kincseket remélve bennük?

– Majd én átválogatom, ha nem baj.

A srác az üzlet hátulja felé intett.

– Szolgáld ki magad. Csak megkönnyíted a dolgom.

– Köszi. – Végigsietett a polcok között, be a hátsó raktárba. A szűkös teret dobozok, ládák és polcok töltötték ki, a létező legnagyobb összevisszaságban, minden vízszintes felületen papírhegyekkel. Az új szállítmányt ezzel együtt jól láthatóan megjelölték. Kate meg sem próbált kést keresni, puszta kézzel tépte fel a ragszalagot. Úgysem tud vigyázni a körmeire.

Keresztbe tett lábbal leült a betonpadlóra, és egyenként elővette a könyveket. Romantikus regény. Életrajz. Valami forradalmi diéta. Félretett néhányat, amit behatóbban tanulmányozni akart, majd talált egy remek, bár elég régi darabot a szerelmi testbeszédről. Hm. Sosem lehet tudni, mit tanulhat a nyolcvanas évektől. Még kapóra jöhet. Ezt is a gyarapodó halomra tette. Egy érdekes munka következett arról, hogyan viszonyulnak a férfiak a kutyájukhoz. Ki tudna erre nemet mondani? S akkor…

Ujjai rátaláltak egy szövetkötésre. Gyorsan kiszabadította a könyvet, ami élénklilában pompázott. Szerelmi varázsigék könyve. Egyszerű, hangzatos cím. Kicsi és négyzet alakú – talán nem is regény, inkább gyakorlati kalauz? Megroppant a gerinc, ahogy felütötte a kötetet, és az első oldalra lapozott.

Ujjbegyeiből alig érezhető pezsgés indult el, végigsugárzott a testén, mintha nem is egyszerű könyvet, hanem egy ígéretes férfialanyt látna. A pezsgés kitartóan erősödött, ahogyan a lapokat forgatta, majd beleolvasott a Földanyához szóló szerelmi rigmus magyarázatába. Lenyűgöző. Sosem látott hasonlót. Még a szerzőjét sem tüntetették fel. Hogyan lehetséges ez?

Ez biztosan vele jön. Az ügyfelek értékelni fogják.

A halom tetejére rakta a könyvet.

Az elektromosság úgy villámlott végig a testén, mintha konnektorba nyúlt volna. Feljajdult, elkapta a kezét, majd meredten nézte a lila borítót. Ez meg mi az ördög? Talán csak a műszálas borító töltődött fel, de attól még rohadtul fájt.

– Valami gond van ott hátul?

Hector hangja végigvisszhangzott a kihalt üzleten. Kate megrázta a fejét, felkászálódott, és visszatette a dobozt. Óvatosan, hogy ne érintse a lila könyvet, magához vette az összegyűjtött kincseket, és visszament az üzletbe.

– Összeszedtem, ami tetszik. Összesen hat könyv. Hozzáírod a számlámhoz?

– Persze. Mulass jól.

A vásárlástól máris jobban érezte magát, miközben az autója felé indult. Várta egy tipikus szombat este, a könyvei és a kutyája társaságában.

Viszlát, százaska. Ez a randi egyszer még bekerül a Rekordok Könyvébe.

Hosszú időnek kell eltelnie, míg egyáltalán gondolni mer a százegyedikre.

egy

– ELKÖLTÖZÖM.

Slade tehetetlenül nézte, amint a húga odavonszolja túlméretezett virágmintás bőröndjét a bejárati ajtó elé. Fura pánik tört rá, de csak állt dermedten az előtérben. Ne már! Jane még nem kész az önálló életre, de hogyan győzze meg erről anélkül, hogy basáskodó bátynak tűnne? Próbált gyengéd, mégis határozott hangot megütni.

– Szerintem ez nem jó ötlet, Jane. Tudom, hogy saját otthont akarsz, de nem hiszem, hogy készen állsz rá. Ráadásul nélküled totál egyedül maradok. Adj egy kis időt, addig segítek lakást keresni.

Jane csípőre tett kézzel és azzal a harcias arccal pördült felé, amelyet oly jól ismert. A lényeg, hogy ezúttal sem találta el, mit kell mondani.

– Először is, bízhatnál bennem egy kicsit. Készen állok. Értékelem, hogy fedelet adtál, de már vagy egy éve el kellett volna költöznöm. Amúgy meg azért vagy totál egyedül, mert senkivel sem vagy hajlandó egy éjszakánál többet eltölteni.

Slade összerezzent. Ez övön aluli volt! Azért vigyázott mindig a nőkkel, nehogy a húga bármelyikhez kötődni kezdjen. No meg egy hosszú távú kapcsolat amúgy is kezdettől kudarcra van ítélve. Elég megnézni a válási statisztikákat.

Jane bemasírozott a nappaliba a könyvespolchoz néhány kötetért. Basszus, az a The Chew vadiúj szakácskönyve! Annyi ideje nem maradt, hogy legalább a képeket megnézze.

– Ne csináld már, Jane, nincs is hová menned. Nem akarom, hogy egy szaros kis manhattani garzonban húzd meg magad, ami egy rakás pénzbe kerül, és nem is biztonságos. Még mindig arról a fickóról van szó, igaz? Inkább menjünk, lyukasszuk ki a kerekeit, igyuk le magunkat, és nézzünk érzelmes filmeket. A csajok ezt szokták csinálni, nem?

Jane hátravetett fejjel kacagott.

– Istenem, Slade, ha nem szeretnélek ennyire, tuti kinyírnálak. Már megvan a helyem. Kibéreltem egy lakást Verilyben, a folyó mellett. Itt felmondtam, és megpályáztam egy új állást a helyi főiskolán.

Slade-del megfordult a szoba. Döbbenten bámulta a máskor oly megfontolt, logikusan gondolkodó, komoly húgát, s közben azon tűnődött, mit szedett be, amitől így kifordult magából.

– Felmondtál? Most, hogy véglegesítettek?

– Utáltam minden egyes percet, az egész képmutató pöffeszkedést. Csak hogy tudd, Manhattant is utálom. Zajos, zsúfolt, és folyton fáj a fejem. – Jane nagy levegőt vett, a válltáskájába szuszakolta a könyveket, és elindult. Hosszú, koromfekete haja csigákba kunkorodva keretezte az arcát, csokoládébarna szeme szomorúan nézett a bátyjára a vastag szemüveg mögül. – Már nem bírom tovább – sóhajtott fel. – Muszáj váltanom. Verily kicsi és kedves hely, a főiskola pedig nagy hangsúlyt helyez a kreativitásra. Ott lehetőségem lesz fejlődni. Talán egy férfival is találkozom, aki remélhetően nem akar majd kiszipolyozni. – Ahogy örömtelenül, szárazon felnevetett, Slade torka elszorult a félelemtől.

Nem engedhette így el. Ha bármi történik, az ő hibája lesz. Megint. Ha egy fedél alatt élnének, legalább elkaphatná, mielőtt végképp magába zuhanna. Most hivatalos hangnemre váltott. Elvégre az állam egyik legjobb válóperes ügyvédjeként talán másra is jó, nem csak a pénzszerzésre.

– Megértem, hogy önállósodni akarsz. Igazad van, hogy itt az ideje, de felmondani és egy ismeretlen városba költözni akkor is veszélyes. A hétvégén veled megyek Verilybe. Körülnézünk, talán megismerkedünk néhány emberrel, hogy ne légy annyira egyedül, azután meglátjuk.

Jane hangja veszedelmesen emelkedni kezdett.

– Nem lesz olyan, hogy meglátjuk! Egyedül akarom meglátni! Az isten szerelmére, nézd meg ezt a helyet! – Széles mozdulattal körbemutatott a drága tribecai tetőtéri lakáson. A hatalmas, két szintre osztott nyitott teret elegáns üveg lépcsősor kapcsolta össze, és a falakat helyettesítő óriási panorámaablakok pazar kilátást nyújtottak Manhattanre. A jómódú agglegényről alkotott közhelyes képet drága műalkotások, bambuszpadló, üvegasztalok, gránitpultok és szigetnek beillő bőrkanapék tették teljessé.

– Mi a baj vele? Bőven van hely…

– Ez a te birodalmad! Semmi sem változott, pedig már három éve itt élek. Huszonnyolc éves vagyok, Slade, ideje a saját lábamra állnom. Nem akarom, hogy folyton azért kelljen aggódnod, mi lesz velem, ha valami rosszul sül el.

Slade összerezzent. Húga, ez a kivételesen érzékeny teremtés, mindig is ki volt szolgáltatva ennek az érzéketlen világnak. Végig kellett néznie, ahogyan egyik férfi a másik után taposta a földbe, mint egy törékeny virágot, míg végül nem maradt belőle más, csak néhány kósza szirom. Megesküdött rá, hogy megoltalmazza, és nem hagyja, hogy bárki is bántsa. Maradásra kell bírnia.

– Tudom, szívem, hogy már sokkal erősebb vagy. Ne hidd, hogy arra várok, mikor omlasz össze. Csak úgy vélem, jobb lenne várni egy kicsit.

– Én meg nem így vélem. – Jane kinyitotta a szekrényajtót, elővette a fekete gyapjúkabátját, és belebújt. – Amikor már megállapodtam, utánam hozhatod a többi cuccomat, és meglátogathatsz. Szerintem tetszeni fog Verily. Különben sem leszek sokáig egyedül. Úgy döntöttem, feliratkozom egy társkereső irodában.

Oké, ez már tényleg vészhelyzet.

– Nem mondod komolyan! Tudod te, hány ilyet zárnak be az ügyfelek megtévesztése miatt? Nincs olyan, hogy tökéletes társ, ezt már igazán tudhatnád. Mi a fene ütött beléd?

Jane felvetette az állát.

– Elegem van a rossz választásokból, meg hogy félek minden újtól. A Társszerzők jó nevű cég, már a tulajokkal is összeismerkedtem, és bízom bennük. Szóval ne aggódj, nem fogok otthon gubbasztani, és nem bámulok magam elé. Eljárok és ismerkedni fogok. Ezúttal minden más lesz.

– Csak elveszik a pénzedet, és hiú reményekkel áltatnak! És ha most sem működik, te pedig újra összetörsz? Nem fogom ölbe tett kézzel nézni, hogy szívtelen emberek tönkretesznek a pénzedért.

Jane felcsattant.

– Hallod magad egyáltalán? Istenem, elegem van az atyáskodásodból! Már más ember vagyok, mint három éve, de te valósággal megfojtasz! Anya és apa sem akarná, hogy itt kornyadozzam a legénylakásodban, míg mások élik az életüket.

– Nem anya és apa talált rád begyógyszerezve a fürdőszoba padlóján! Nem anya és apa tartott a karjában azért imádkozva, nehogy meghalj!

Mintha megdermedt volna a levegő. Slade egy pillanatra lehunyta a szemét, szívét mardosta a fájdalom. A szavakból sütő szemrehányástól és esdekléstől görcsbe rándult a gyomra. Az az este, az az öngyilkossági kísérlet örökre megváltoztatta. Ő csak a kishúga javát akarja. Miért olyan nehéz ezt megérteni?

Elcsuklott a hangja.

– Ne haragudj, Jane. Tényleg nem akartam felhozni…

Jane arca eltorzult a fájdalomtól, az ajka remegett.

– De igen, akartad. Sajnálom, hogy ilyesminek tettelek ki, de már nem ugyanaz az ember vagyok. Megérdemlem a boldogságot, és tenni is fogok érte. Oké, talán érnek majd sérülések, de már tudom kezelni őket, Slade. Erősebb vagyok. – A vállára vetette a táskáját, és megragadta a bőrönd fülét. – Nem hibáztatlak, amiért nem bízol bennem, de ezt akkor is meg kell tennem. Nem felelhetsz értem egész életedben.

– Az isten szerelmére, legalább engedd, hogy segítsek! Elmegyünk valahová, ebédelünk egy jót, és megbeszéljük a dolgot.

Jane kinyitotta az ajtót.

– Nem. A taxi már vár odalent.

– De hát még a számodat vagy a címedet sem tudom!

– Majd hívlak, ha berendezkedtem. Szeretlek.

Elment. Slade ezúttal nem tartotta vissza. Az agya felfogta, mennyire fontos számára, hogy a saját útját járja, ám a szíve azt dübörögte, hogy cafatokra tép bárkit, aki bántani merészeli.

Halkan káromkodott, a számítógéphez ült, és begépelte a szavakat.

Társszerzők. Párkereső. Verily.

Aztán csak bámulta a képernyőt, amíg meg nem hozta a döntést.

kettő

SLADE MEGÁLLT a Társszerzők üvegajtaja előtt, és szemügyre vette a díszkivilágítást és a míves cégtáblát. A bíborszín és ezüst szalagon izgalmat, reményt és titokzatosságot ígért a felirat: „Örökkön-örökké”.

Az indulattól megfeszült az álla, mintha egy karaterúgással be akarná zúzni az üvegajtót. Rengeteg szélhámos árul nem létező álmokat – az ő szemében az ilyen alakok még azoknál is rosszabbak, akik néhány dollárért a gyors meggazdagodás receptjét kínálják. Sőt azoknál is, akik ellopják mások személyiségét. Nem az a hamisítatlan gonoszság, ha ellopjuk mások pénzét, javait vagy szolgáltatásait. Hanem az, ha meglopjuk a szívüket azt hazudva, hogy képesek vagyunk meggyógyítani őket egy sosem volt tökéletes férfi vagy nő illúziójával.

Márpedig ő nem hagyja, hogy egy ilyen rohadék kárt tegyen a húgában.

Belökte az ajtót, és lendületesen belépett.

A pultnál ülő nőt láthatóan meglepte az új ügyfél felbukkanása, mintha az ajtó fölé akasztott csengettyű nem figyelmeztette volna előre. Slade nem óhajtotta egy recepciósra vesztegetni az idejét, ezért ellentmondást nem tűrő, hivatalos hangnemre váltott.

– Az iroda vezetőjével kívánok beszélni.

A nő felvonta a szemöldökét. Ideális egy társkereső iroda arcának, gondolta Slade. Gyönyörű  haja már-már vakítóan szőke, dús fürtökben omlik a vállára, s oly sejtelmesen fénylik, akár a kukoricahaj. Tekintetében tétovázás, mintha nem tudná eldönteni, hívja-e a főnökét vagy sem. Szemének színe nem mély óceánkék, inkább a búzavirágéra hasonlít, s a vonásait mintegy éteri fénybe vonja. Slade felrázta magát a kábulatból, és eltűnődött, mi a fenének keres mezőgazdasági hasonlatokat egy olyan nőre, akivel beszélni sem akar.

– Megkérdezhetem, miről van szó?

A lágy, olvatag hang úgy kényeztette a fülét, akár az elillanó füst. Az örökkévalóságig hallgatta volna, de mintha a helyzet kezdett volna rosszul alakulni. Megköszörülte a torkát, és a nőre nézett aranykeretes szemüvege felett.

– Azzal ne törődjön – csattant fel. – Kérem, hívja ide a főnökét.

A nő összefonta a karját, és elgondolkodva méregette.

– Ha valamelyik ügyfelünkről van szó, sajnos nem adhatunk ki semmilyen információt. Köt minket a titoktartási szerződés.

– Így akarják elkerülni, hogy bepereljék magukat? – horkant fel Slade.

– Rossz napja van, uram?

Most szórakozik vele? Teljes magasságában kihúzta magát, és az asztal fölé tornyosult. Ez a kis recepciós gúnyt űz belőle, holott a bíróságon mindenki ódákat zeng arról, milyen határozott a fellépése.

– Most már igen. Talán attól jobb lesz, ha beszélhetek a főnökével.

– Oké. Mesélje el, mi a probléma.

A férfi sziszegve kifújta a levegőt.

– Akkor szólna neki végre?

– Minek? Már itt vagyok.

Slade igyekezett leplezni a döbbenetét; azért sem adja meg neki ezt az elégtételt. Két dolgot jól megtanult: a jogot és azt, hogyan működnek az emberek. Ennek a tudásnak köszönhette minden sikerét, és hogy sértetlenül vészelte át az életet.

Fegyelmezett arca semmilyen érzelmet nem árult el.

– Értem. Valamiért ez sem lep meg.

A nő halvány rózsaszín ajka megfeszült. Helyes. Viszlát, mulatság, helló, bosszúság. Így már jobb.

– Miért gondolom, hogy maga amúgy sem szokott meglepődni?

A helyes jellemábrázolás kicsit kibillentette Slade-et a szerepéből.

– Mert így is van. Bizonyos feltételek megléte esetén az emberek könnyen kiszámíthatók. Vegyük például a szerelmet. Olyasminek az ígérete, amivel Disney egy vagyont kaszált, maguknak felér a Szent Grállal. Az emberek lopnak, csalnak, hazudnak az esélyért, csak hogy hihessenek ebben a délibábban.

Várta a szokásos női dühkitörést, azután jött… a nagy semmi. Talán csak némi érdeklődés csillant a búzakék szempárban. A nő kivárt, miközben tanulmányozta a küllemét, majd meghozta az ítéletet. Hát, igen, tényleg érti a dolgát. Nincs élő férfi, aki ne bízná magát a gondjaira – se nő, aki nem akarna hozzá hasonlítani. Tökéletes kombináció, ha valaki szerelmet árul.

– Harmincas létére elég cinikus, uram.

– Harminchárom vagyok.

– Á, értem. Oké, tisztázzunk valamit mindjárt az elején. Mi itt az irodánál a legkülönfélébb szolgáltatásokat nyújtjuk, hogy segítsünk az ügyfeleinknek társat találni. Az igények egyénre szabottak. Van, aki barátságot keres, más szexet, megint más hallani akarja az égi harsonákat, ha a párja belenéz a szemébe. Nem azért ülök itt, hogy ítélkezzem. Az a feladatunk, hogy biztonságos és közös megegyezésen alapuló helyzetet teremtsünk, amelyben az ügyfelünk megtalálhatja, amit-akit keres.

Slade összeillesztette maga előtt az ujjait. Ez a póz mindig jó hatást kelt az esküdtekben, egyszerre sugall lazaságot és a helyzet fölötti teljes kontrollt. Cinkos mellékzönge csendült a hangjában:

– Nemes célkitűzés. És ha nem válik be? Az ügyfél visszakapja a pénzét?

A nő széke megcsikordult.

– Nem. Mindenkivel aláíratunk egy szerződést, amelyben ismertetjük a feltételeket.

– Roppant kényelmes. Fogadja elismerésemet, hölgyem. Igazán hatásos ez az egész. Üzletemberként még tisztelném is érte, de van egy égető kérdés, amire választ szeretnék kapni.

– Éspedig?

– Jól alszik éjszakánként? – Slade izmai megfeszültek, ahogy felmérte a prédát, mielőtt lecsapott rá. – Hisz olyasmit árul, ami nem létezik. Vállalja a felelősséget a tönkrement kapcsolatokért és az összetört szívekért? Van egy külön záradék válás esetére is, amely a ténykedése egyik hozadéka? Jó szívvel képes elvenni egy magányos nő összekuporgatott pénzét olyasmire, amiről tudja, hogy nem járhat eredménnyel?

A szőkeség félig felemelkedett a székről, a keze ökölbe szorult, s perzselő hullámokban sugárzott belőle a düh. Slade-et diadalérzet töltötte el, amiért végre sikerült feltörnie a páncélját. Csak dühítsünk fel valakit, tapintsunk az érzékeny pontjára, és megtudjuk az igazat. A szakma jól bevált fortélya. Olyan önelégültséggel készült fel a hosszú tirádára, amilyet a tárgyalóteremben is csak ritkán érzett.

A fénylő ajak szétvált. Azután összezárult. A nő vett egy nagy levegőt, lehunyta a szemét, és mintha gyorsan meditált volna egy sort. Mire a szeme ismét kinyílt, már higgadtabbnak tűnt. Igéző hangja egyszerre kecsegtetett földi és mennyei gyönyörökkel. Istenem, milyen hangokat adhat ki szex közben? Nyögdécsel? Sejtelmesen búg? Sikoltozik?

De mi a francnak agyal ezen?

– Maga tényleg piszok jó. Kis híján sikerült kihoznia a béketűrésből, de épp indulatkezeléssel foglalkozom, úgyhogy ezt a menetet én nyertem. Igazán sajnálom.

– Mit sajnál?

Őszinte együttérzés csillant a nő szemében.

– Ami magával történt. A társa nyilvánvalóan fájdalmat okozott magának. Férfi vagy nő az illető?

Slade felkapta a kezét, megtörve a begyakorolt testtartást.

– Mi? Azt hiszi, meleg vagyok?

A nő csettintett a nyelvével.

– Ne legyen zavarban. Itt mindenféle szexuális irányultság előfordul.

A férfi alig kapott levegőt.

– Nem vagyok meleg! És ne turkáljon a fejemben! Higgye el, hogy mindent tudok az ilyen manipulációkról. Nem csoda, ha a húgom bedőlt a mesterkedésének.

A nő a homlokát ráncolta.

– A húga?

– Jane Montgomery. A múlt héten írta alá a híres szerződésüket. Biztosan emlékszik rá.

A nő megkocogtatta az ajkát a mutatóujjával. Slade észrevette, hogy a harsány színek helyett inkább az áttetsző körömlakkot kedveli. Üdítő változatosság egy ilyen tipikus szőke bombázótól.

– Persze! Nagyon izgatottak vagyunk, hogy Jane-nel dolgozhatunk.

– Nos, már nem dolgoznak vele. Azért jöttem, hogy személyesen közöljem: zúzzák be az aktáját, és soha többé ne keressék.

A nő arcátlanul értetlenséget színlelt.

– Miért tennénk ilyet? Sok időt töltöttünk azzal, hogy felmérjük az igényeit és a vágyait. Jane is alig várja, hogy randizni kezdjen.

A nőre ráférne egy alapos terápia, ha ennyire nem képes felmérni a valóságot. Slade lassan beszélt, mintha kivételesen sötét ügyfél lenne, akit házasságtörésen kaptak.

– Jane érzékeny és könnyen sebezhető. Maga talán tényleg hiszi, hogy segíthet rajta, de csak szétzúzná a maradék önbizalmát is, és én ezt nem hagyom. A múltban komoly csalódások érték. Ha továbbra is az ügyfele marad, tönkre fogja tenni.

A nő keresztbe tette a lábát, mintha az övé lenne a világ minden ideje, és épp azon tűnődne, mit is rendeljen ebédre. Slade megfigyelte jól szabott fekete nadrágját, zakóját és magas sarkú csizmáját. Semmi hivalkodó, csak divatos és kényelmes. A fülében az ezüstkarikák a hajával flörtölgettek, s a fény szikrázva tört meg ezüst karkötőjén. Egy pillanatra felmerült benne, milyen alsóneműt viselhet, majd egy sebész precizitásával és ridegségével ki is metszette agyából a gondolatot. Tényleg ráférne már egy kis ágytorna. Túl rég volt része benne.

– Megértem, hogy csak az ő érdekeit nézi, de el kell utasítanom a kérését. Ismétlem, az ügyfeleinkre vonatkozó adatok szigorúan bizalmasak, és szerintem igenis tudunk segíteni Jane-nek. Értékelem az aggodalmát, és megígérem, hogy lassan, óvatosan terelgetjük majd előre.

Slade leküzdötte a késztetést, hogy megkerülje az asztalt és a nő képébe mondja, mennyire veszélyes a húga érzelmeivel cseszekednie. Csak felpöckölt egy kapcsolót, és visszaváltott ügyvéd üzemmódra. Ha a kedveskedéssel nem ér célt, majd hideg, józan és kíméletlen lesz. A nő akarja így, hát megkapja.

– Azt hiszem, félreértett. Ez nem kérés, hanem kijelentés. Megsemmisíti Jane aktáját, tájékoztatja arról, hogy nem tud neki segíteni, és megkéri, hogy többé ne keresse.

A düh hullámai újra ott vibráltak a nő körül.

– Majd ha fagy.

Meglepetten kapta fel a fejét. Mi? Majd ha fagy? Azt hiszi, a játszótéren veszekednek a csattogós lepkén? A hangjából burkolt fenyegetés áradt.

– Mindig elérem, amit akarok. A húgom épp eleget szenvedett, nem fogom hagyni, hogy az álompasival szédítgesse. Ha nem hajlandó önként véget vetni ennek vircsaftnak, beperelem magát. Kiteregetem az összes szennyes kis titkát, és gondom lesz rá, hogy ki se lásson a papírok közül. Év végére lehúzhatja a rolót.

Félresöpörte magában a bűntudatot, amiért ilyesmivel fenyegetőzött, de a húgát mindenáron meg kellett védenie. Látta, ahogyan érzelmek egész sora vonul át a nő arcán. Harag. Tehetetlenség. Félelem. Eltökéltség. Helyes. Végre megszabadulhat ettől a helyzettől és ettől a nőtől, aki felkavarta és az életébe tolakodott.

– Ó, a francba, maga ügyvéd.

Úgy köpte a szavakat, mintha mérgezők lennének, de ő már immúnissá vált az ilyen reakciókra.

– Ahogy mondja.

– Méghozzá válóperes ügyvéd. Nem csoda, hogy ilyen elcseszett alak.

Honnét tudja, mivel foglalkozik? Kihúzta magát, és megigazította a zakóját.

– Nos, elfogadja az ajánlatomat?

A nő felvetett fejjel tanulmányozta. Miután megszokta, hogy a másik oldalon áll, Slade próbált nem fészkelődni, csak állta a búzakék szempár ostromát.

– Nem.

Hunyorogni kezdett.

– Mi?

– Terroristákkal nem tárgyalok, Mr. Montgomery. Ez a modortalan válóperes ügyvédekre is áll, akik Istennek képzelik magukat. Nem vagyok hülye. Nekem is vannak ügyvédeim, akik két idézést legépelnek, míg maga egyet. Talán kapunk egy kis negatív hírverést, de minden reklám csak jót tesz az üzletnek. És van valami, amit nem vett figyelembe: Jane reakcióját. Szerintem sosem bocsátja meg önnek, ha a testvéri gondoskodás jegyében előírja neki, mit tehet és mit nem. Kicsit talán félénk, de nem hagyja, hogy bábként rángassák. Maga szerint mit csinál majd, ha elmesélem neki a mi kis eszmecserénket?

Az asztalokat felborogatták, most ideje mindent visszaállítani a helyére. A nő sokkal agyasabb, mint amilyennek mutatja magát, és kutya legyen, ha nincs igaza. Jane máris tartja a három lépés távolságot. Eltökélten bizonyítani akarja, hogy képes megállni a lábán, ezzel pedig végképp eltépheti a kettejük közti, amúgy is feszült köteléket. Egy szemvillanás alatt végiggondolta, mit nyerhet és mit veszíthet az üzleten. Másként kell megoldania, hogy segítsen a húgának. Úgy, hogy ne idegenítse el magától, s közben ezen a nőn is rajta tartsa a szemét, nehogy bekavarjon. Megfogant benne az ötlet, ám bárhogy kereste az alternatív megoldást, be kellett látnia, hogy sarokba szorították. Csupán egy kiút maradt: az a bizonyos keskeny, meredek és tüskebokrokkal szegélyezett ösvény, amire pedig nem szívesen lépett.

– Úgy tűnik, patthelyzetbe kerültünk, Ms…

– Seymour.

– Meg kell értenie, hogy addig nem mehetek el, amíg nem győződöm meg róla, hogy Jane-nek nem esik bántódása.

A nő vonásai nyomban ellágyultak.

– Nem az a szándékom, hogy ártsak az embereknek, Mr. Montgomery. Segíteni szeretnék nekik, hogy rátaláljanak a szerelemhez és a boldogsághoz vezető útra. Sajnos, ha valaki megnyílik, egyben sebezhetővé is válik. De még ha csalódás éri is, annak nem az az oka, hogy mi nem követünk el minden tőlünk telhetőt.

A férfi ajka megfeszült.

– A nemes célok nem legitimálják, hogy beleavatkozzanak az emberek életébe. Ám csak egyféleképpen tehetem próbára az elméletét és az üzleti modelljét.

– Éspedig?

– Jelentkezem ügyfélnek.

A nő összerezzent, Slade-et meg eltöltötte az elégedettség. Végre. Újra az ő kezében van a gyeplő, ahogy megszokta.

– Micsoda? Nem, ez lehetetlen…

– Miért lenne lehetetlen? Ha megtalálja számomra a szerelmet, maga nyert. Visszakozom, és a leglelkesebb szószólója leszek. Tudja, mit? Magához küldöm az összes ügyfelemet, aztán csak győzzék a munkát.

A nő tehetetlenül felemelte a kezét, majd hagyta visszahullani az ölébe.

– Az ügyfeleinknek nyitottaknak kell lenniük, ha meg akarják találni a lelki társukat. Ez hosszú folyamat, maga pedig lépten-nyomon gáncsoskodna. Nem működne a dolog.

– Próbáljuk ki. – A férfit eltöltötte a nyugalom. – Számtalanszor randiztam, de egy nővel sem találkoztam, aki illett volna hozzám. Ha létezik ilyen, tényleg meg akarom találni.

– Miért?

Slade végiggondolta a választ.

– Egy napon talán majd szeretnék gyerekeket – felelte lassan. – Egy társat. Egy barátot, aki mellett megöregedhetek. Ki ne vágyna erre? Nem hinném, hogy létezik, de kész vagyok engedni, hogy meggyőzzön az ellenkezőjéről. Már ha képes rá.

A nő a füle mögé tűrt egy rakoncátlan hajfürtöt, és amióta Slade rányitotta az ajtót, most először tanácstalannak tűnt. Épp ideje volt.

– Tanácsadásokon kellene részt vennie. Mélyinterjúkon és átvilágításokon. Társasági eseményeken. Értse meg, Mr. Montgomery, nekem nincs vesztegetni való időm.

– Ahogy nekem sincs. – Mélyen a nő szemébe nézett, és nem eresztette a tekintetét. – Ez az ajánlatom. Ha visszautasít, tudni fogom, hogy csaló, és akkor nem érdekel Jane reakciója sem. Nem hagyom, hogy fájdalmat okozzon neki, csak mert meg akarja tömni a zsebét. Viszont ha elfogad, és azt látom, hogy értékes munkát végez, azzal mindketten csak nyerünk. Segítek gyarapítani az ügyfeleik számát, és mindenkinek ódákat zengek magukról. Mi vesztenivalónk van?

– A józan eszünket és a humorérzékünket leszámítva? – kérdezte a nő.

– Azt hittem, ez a veszély már nem fenyegeti.

A nő gyanakodva méregette, mintha hirtelen kételkedne benne, hogy neki van mit veszítenie. Slade eközben eltűnődött, miért élvezi annyira ezt a kis szóváltást. Talán mert halálosan unja, hogy csak két nőtípust ismer: a megkeseredett hárpiát és a simulékony férjvadászt. Talán mert a munkájának él, ami sokat elmond egy élete virágában lévő férfiról. Nem mintha arra számítana, hogy a Társszerzők változtat ezen, de talán sikerül normalizálni a kapcsolatát Jane-nel. És amíg mindketten végigcsinálják ezt, legalább rajta tarthatja a szemét. Így mindenki csak nyerhet.

– Ki kell töltenie a papírokat, és befizetnie a megbízási díjat.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Hogyne, Seymour kisasszony. Nem is számítottam másra.

– Kate. – A név vonakodva hagyta el a durcás ajkat. – A nevem Kate.

Illik hozzá. Markáns, veretes és hatásos. Elsőre talán egyszerű, de a felszín alatt végtelenül összetett. Slade félresöpörte a költői gondolatot, hogy a nevetséges helyzettől még mindig zavartan megköszörülje a torkát.

– Slade. Alig várom a közös munkát.

A nő piszmogni kezdett egy köteg nyomtatvánnyal, amit nagyalakú borítékba szuszakolt. Lefirkantott valamit a jegyzettömbjére, mielőtt átadta a csomagot.

– Ezeket töltse ki, és a hétvégéig adja le. Akkor a jövő héten meg is ejthetjük a személyes interjút.

– Mennyi az előleg?

– Ezer dollár. Minden részletesen benne van a szerződésben. – A nő hangjából némi gúny érződött. – Bizonyára alaposan tanulmányozni fogja az összes záradékot. Kérem, feltétlenül szóljon, ha valami nincs rendben.

A férfi elvette a borítékot, majd egy pillanatig eltűnődött, miért nem akar vele kezet fogni ez a nő. Azután megrázta a fejét. Nem mindegy? Csak jusson már ki innen.

– Még találkozunk. Viszlát, Kate.

Egyszerre édesnek és csípősnek érezte a nevét a nyelve hegyén. Az ajtó felé indult, vissza se nézett, de még felötlött benne, hogy talán épp most követte el élete legnagyobb baklövését.

KATE ELLAZÍTOTTA AZ UJJAIT, és lassan kiengedte a lélegzetét. A levegőben még ott pezsegtek a kósza elektromos kisülések. Mibe mászott bele? Ez a fickó kételkedik a módszerben, és kivételesen tapló, még ha kivételesen szívdöglesztő is, mint minden jó ügyvéd. Alig tudta elhinni, hogy Jane ugyanazt a génállományt hordozza. Legfeljebb azt írhatta a báty javára, hogy ilyen elszántan próbálja védelmezni a húgát.

– Na, ezt nevezem szakmai kihívásnak – hallott egy sejtelmesen doromboló hangot. Barátja és üzlettársa, Kennedy Ashe érkezett tízcentis tűsarkain, a legkisebb megingás nélkül, rózsaszín kosztümben. Maga volt a tökéletes elegancia. Ahogy az öltözékéhez illő rózsaszínre lakkozott körmeivel megkocogtatta szépen ívelt ajkát, a szemében pajkos fények táncoltak. – Jó móka lesz. Szépen csináltad, Kate. Láttam, milyen feszült vagy, de egy pillanatra sem estél ki a szerepből. Arilyn nagyon büszke lenne rád. Azok a meditációs technikák tényleg működnek?

Kate megragadta az üveget, és nekiállt feltölteni az automatából.

– Nehogy eláruld neki, hogy rá se néztem a DVD-jére, totál maga alatt lenne. Az ösztöneim végig azt harsogták, hogy ugorjak a fickó torkának, de nem akartam egy pert kockáztatni.

– Jól tetted. Csinos kis profitunk van, kár lenne hazavágni. A fickó különben is igazi díszpéldány. Az ügyfeleink vetélkedni fognak, hogy bemutasd nekik.

Kate lenyomta a gombot, és nézte, ahogy a jeges folyadék az üvegbe áramlik.

– Tudom, végre sínen vagyunk. Beletelt vagy három évünkbe, de az üzlet már nem csak viszi a pénzt. Persze kellett hozzá a világ összes reklámja, meg vagy tíz esküvő, de e nélkül ma már nem lehet boldogulni.

– Lehet, hogy a végén leveszik a műsorról A nagy Ő-t, és minket nyomnak be  a helyébe?

Kate felnevetett.

– Azt azért ne. Még csak az kellene, hogy az egész világ azon csámcsogjon, miért van még mindig tök egyedül az iroda tulajdonosa és első számú társkeresője. Egyszerűen nem megy nekem a randizás. Mintha elátkoztak volna.

Kennedy a szemét forgatta, és a körmeit tanulmányozta. Dús sötét haján sejtelmes karamellszínű fények táncoltak.

– Megint ez a dráma? Nincs semmi baja a családodnak. A mamád boldog házasságban élt, míg a papád el nem ment, és ma sincs hiánya érdeklődőkben. Csak te vagy túl konok.

– Ez már nemcsak szomorú, de egyenesen szánalmas. Az utolsó randim felért egy rémálommal. Összehoztam a pincérfiúval, most is boldogan kacarásznak valahol.

– Már megint? Valami nem stimmel veled és az éttermekkel. A múlt héten Pault is belekergetted egy pincérnő karjaiba.

Kate a füle mögé simította a haját, majd belekortyolt a vízbe.

– Nem volt más választásom. Amikor a nő odaadta az étlapot, megéreztem a bizsergést, és azt is láttam, hogyan néznek egymásra. Tökéletesen összeillettek. Én csak nagylányként viselkedtem.

– Egy dögös fogorvossal, aki meg akar állapodni? Legközelebb inkább legyél kislány. Nem túlzás, hogy még egy italra is meghívtad őket? Ráadásul ki se számláztad!

Visszatért a rossz kedély.

– Tudom. Bocs. Akárhogy is, döntöttem. Nincs több randi. Végeztem.

A barátnője toppantott egyet.

– Ne csináld ezt, csődbe megyünk, ha a kirakatemberünkből macskaimádó őrült vénlány lesz. Vagy kutyaimádó, tökmindegy. És ha kesztyűt hordanál? Akkor nem éreznél meg mindent…

– Úgy néznék ki, mint egy hangyás, aki retteg a baciktól. Kösz, nem. Ez már Madonnának és Michael Jacksonnak se jött be, és semmi kedvem úgy kinézni, mintha a nyolcvanas évekből szalajtottak volna.

Kennedy megborzongott.

– Ja, igazad van. Az a divat emberiség elleni bűn volt. És azok a frizurák!

Mintha csak a végszóra várt volna, csilingelni kezdett a csengettyű, amint megérkezett a trió harmadik tagja. Arilyn Meadow egymaga testesítette meg az imént említett divatkatasztrófát. Bármily keményen próbálta is átformálni Kennedy, barátnőjük boldognak érezte magát az organikus pamutban, jóganaciban és növényi alapú szépítőszerekben, ami majdhogynem kizárta a normális sminket.

– Sziasztok, csajok. Miről maradtam le?

Kennedy szúrós pillantást vetett rá.

– A divatról.

Arilyn felkacagott. A kellemes hang jól illett megnyugtató személyiségéhez, melynek oly nagy hasznát vette a munkája során. S talán a múltból idetévedt hippinek tűnt, de csípőig érő vörösesszőke hajával és eleven zöld szemével így is sikerült felkeltenie a férfiak figyelmét.

Kate végignézett a barátnőin, majd a saját megszokott öltözékén. Fekete pantalló, fekete felső, zakó és csizma. Egyszerű, hivatalos, kényelmes. Egy divatmajom elég a csapatban, márpedig Kennedy lecsap minden márkás cuccra, főleg, ha akciósan adják.

Fura, mennyire különböznek ők hárman, mégis szorosan kötődnek egymáshoz, amióta csak találkoztak az egyetemen. Mintha így lenne elrendelve. Akár egy kis család. Talán kissé kelekótya család, de a jó értelemben.

Kate egész életében a családi örökség (vagy átok?) elől menekült, s közben mindenféle munkákat kipróbált, amelyek persze sosem működtek. Sehol nem találta a helyét, mintha a sors mást szánt volna neki, így viszont mindig is könnyen váltott. Azután a barátnőivel összedugták a fejüket, és megfogant bennük a társkereső iroda ötlete. A megvalósításhoz vezető utat mindenütt tüskebokrok szegélyezték, de ma már őszintén kijelenthette, hogy megtalálta a helyét. A Társszerzők egyre gyorsabb ütemben fejlődött.

Kennedy tehetségesen koordinálta a társasági eseményeket. Minden ilyet megszervezett, ő volt az ügyfelek stílustanácsadója, és magára vállalta a marketinget. Arilyn pszichológiai végzettségét hasznosítva személyes kapcsolatot ápolt az ügyfelekkel, párkapcsolati tanácsokkal látta el őket, és feltárta azokat a belső akadályokat, amelyek a szerelmi életük útjában álltak.

Még jó, hogy Kate-ben megvan ez a különleges tehetség, máskülönben a csapat leggyengébb láncszeme lenne. Így is szereti gyakorlati oldalról megközelíteni a párválasztás kérdését, nem csak a kósza sugallatokra hallgatni, de az üzleti partnereit és a családját leszámítva más nem tud a titkáról, és ez így van jól. Ha egy ilyen boszorkányos képesség lelepleződne, a sajtó egy perc nyugtot sem hagyna neki, amíg meg nem fosztja a hitelétől.

Elhessegette a gondolatot.

– Szóval, mi van mára? – kérdezte az íróasztal szélének támaszkodva.

Kennedy gyorsan listába szedte a tennivalókat.

– Felügyelnem kell két ügyfelünk teljes generálját. Azután találkozom a Lila Köd tulajával a következő koktélparti ügyében. Ma korán lelépek, mert este randim lesz.

Kate felvonta a szemöldökét.

– Valami ígéretes?

– Majd kiderül.

– Rajtunk keresztül találtad?

– Nem, tök egyedül, és rohadtul büszke vagyok rá.

Arilyn felsóhajtott.

– Az első randi maga az új kezdet és a remény.

Kate felhorkant.

– Meg a bénázás, dráma és csalódás.

– Ne feledd a szabályt. Sose használj negatív energiát, ha randizásról van szó. Beszivároghat a tudatalattinkba.

Kate jót nevetett volna barátnője megjegyzésén, ha nem tanulja meg már az elején, hogy Arilyn sikerének a kulcsa a pozitív vibrálások érzékelése. A maguk módján talán mindnyájan született boszorkányok.

– Bocs. Neked mi lesz a dolgod?

Arilyn nyújtózkodott, és megmozgatta az ujjait.

– Beszélek Garyvel a társadalmi elvárásokkal kapcsolatos félelmeiről. És le kell végre ülnöm a számítógép elé, hogy frissítsem a programokat és az adatbázist. Sok ügyfelünk szeretné, ha kapcsolódáskor a rendszer értesítést küldene az ajánlott profilokról.

Kate-et mindig elképesztette, hogy az elszállt külső milyen hatásosan leplezi az Arilynben lakó számítógépes gurut. Ez a halálos képessége tette lehetővé, hogy felvegyék a versenyt a legnagyobb irodákkal.

– Jól hangzik. Nekem is van elég dolgom, de talán ma utolérem magam a papírmunkával, és végre lesz egy szabad estém.

Mindnyájan visszavonultak a saját irodájukba. Kate próbált a papírmunkára koncentrálni és nem Slade Montgomeryre gondolni. Az ösztöne azt súgta, hogy óvakodnia kell a férfitól, akiből csak úgy sugárzik a veszély – ám sosem volt gyáva, és nem most akarta elkezdeni.

Semmi gond.

Tudja kezelni a pasast.