A hadijelvény tetején a jelzőzászlót lobogtatta a szél, Fabius pedig felnézett a bronz vadkanra, az első légió jelképére. Erősen markolta a hadijelvényt, és eszébe jutott, mire tanította Petraeus, a vén centurio, az ősz veterán, aki Scipiót és a mai csatára készülő többi ifjú tribunust is kiképezte. Kötelességed elsőként a hadijelvényhez köt, morogta. Mint az első légió első cohorsának hadijelvény-hordozója, ő volt az egység legjobban látható légiósa, a gyülekezési pontja. Csak akkor eshet a földre a hadijelvény, ha te elestél. Másodszor, legionáriusként kellett harcolnia, az ellenség közelébe kellett férkőznie és ölnie. Harmadszor, vigyáznia kellett Scipio Aemilianusra. Az öreg centurio ezt súgta a fülébe, mikor elbúcsúzott tőlük, mikor kihajóztak Brundisiumból, hogy átszeljék a tengert Hellászba: Scipio a jövő, dörmögte az öreg. A te jövőd és a jövő, amiért eddig dolgoztam. Egyben Róma jövője, úgyhogy mindenáron óvd meg az életét! Fabius bólintott, mert már tisztában volt ezzel. Azóta szemmel tartotta Scipiót, hogy még kisfiúkorában szolgaként a házukba került. Ám itt, a falanxszal szemben, már kevésbé tűnt megvalósíthatónak az ígérete. Tudta, ha Scipio túléli a makedónokkal való első összecsapást, messze előre fog törni, egyedül harcol majd, és nem a nyomában loholó és a hátát fedező Fabius óvja meg az életét, hanem a centuriótól tanult harci és kardvívó ismeretek.

Hunyorogva nézett fel az égre. Forró júniusi nap volt, és ő majd elepedt a szomjúságtól. Seregük kelet felé nézett, és Aemilius Paulus addig akart várni, amíg a nap föléjük nem ér, hogy ne süssön katonái szemébe. Idefent a gerincen azonban messze voltak a vízkészletektől, mivel a Leukosz az ellenséges vonalak mögött folyt a lenti völgyben. Perszeusz nyilván tisztában lehetett ezzel, mert a falanxnak lassú előrenyomulást rendelt el a nap folyamán, tudva, hogy a rómaiakat gyötörni fogja a szomjúság, és megvárta, míg a nap a nyugati hegyek mögé bukik, hogy az ne süssön katonái szemébe.

Fabius most a már korábban észrevett pókra nézett a magas fűben, hogy megnyugtassa idegeit a közelgő csata előtt. Termetes volt, olyan széles, mint a tenyere és hálójának szálait a katonák által még le nem tiport néhány sárga búzakalásztorzsa közé feszítette ki, ahol most ugrásra készen várt. Felfoghatatlannak tűnt, hogy képes egy ekkora pók ilyen törékeny szálakon megmaradni két búzakalász között, pedig tudta, hogy a szálak igen erősek, a kalászokat pedig kiszárította és megkeményítette a nyári nap, amitől a torzsa olyan merev lett, hogy megkarcolta lábszára fedetlen bőrét. Ekkor észrevett valamit, letérdelt és nagyon figyelt. Valami megváltozott.

A pókháló remegett. Az egész föld remegett.

Felállt.

– Scipio – hadarta. – A falanx megindult. Érzem.

Scipio bólintott és atyjához sietett. Fabius követte, ügyelve rá, hogy a hadijelvényt magasan tartsa, és a kis csapattól valamivel odébb megállt. Még így is hallotta, hogy Polübiosz a vezérkar többi tisztjével heves vitát folytat.

– Szemből egyszerűen nem ütközhetünk meg a falanxszal – mondta a hellén. – Lándzsáik túl szorosan zárnak, és a támadók pajzsának átdöfésére, azok hatástalanítására vannak tervezve. Amint a támadók pajzs nélkül maradnak, a falanx második sora előrerohan, és levágja őket. Ám a falanx ereje egyben annak gyengesége is. A szarisszák nehezek, ormótlanok és nehéz őket összehangoltan elfordítani. Ha sikerül közéjük ékelődni, amíg összetömörülnek, akkor elkaptuk őket. A rövid görög kardok nem mérkőzhetnek a hosszabb római gladiusszal.

Aemilius Paulus hunyorogva nézett a falanx felé, leárnyékolva szemét.

– Ezért áll lovasságunk a két szárnyon, az elefántokkal együtt. Amint a falanx megkezdi az igazi támadást, rohamot vezényelek nekik, és átkarolják az ellenséget.

Polübiosz hevesen rázta a fejét.

– Nem tanácsolnám. A szárnyon álló makedón lándzsások erre készülni fognak. A vonal közepe ellen kell menned, hogy több helyen megtörd, réseket kell ütnöd rajta, így védtelen szárnyak nyílnak, és nehezen tudnak manőverezni. A gyalogság erre egymagában nem képes egy frontális támadással, mivel a lándzsák megállítják őket.
Az elefántokat kell bevetned, egyszerre többet, négy-öt helyen, pár száz lépésre egymástól. Az elefántok elöl páncélozottak, és még ha át is ütik a vértjüket, hatalmas súlyuk lendülete még sok-sok lépést viszi őket előre, és szétzúzzák a sorokat, mielőtt felbuknának. Ha a legionáriusok szorosan a nyomukban haladnak, be tudnak özönleni a résekbe, és négy-öt külön támadást indíthatnak, felgöngyölve a védtelen szárnyakat.
A falanx pedig összeomlik.

Most Aemilius Paulus rázta a fejét.

– Ehhez már késő. Az elefántokat egy századba vontam össze a jobb szárnyon, és itt fognak támadni. Az erejük a létszámukban van, és a tömeges elefántroham meg fogja rémíteni az ellenséget. A lovasság követi majd őket, és a falanx háta mögé kerül.

– És mi van a gyalogsággal? – Polübiosz még nem adta fel. – Még ha meg is parancsolod a gyalogságnak, hogy futólépésben kövesse
a lovasságot, akkor sem fognak tudni a jobbszárnyon időben a falanx mögé kerülni, hogy megszilárdítsák a lovasság kicsikarta előnyt. A falanxnak bőven lesz ideje hátul védővonalat létrehoznia. A saját vonalunk viszont veszélyesen meggyengül.

– A terven már nem lehet változtatni, Polübiosz – nézett ismét hunyorogva a falanx felé Aemilius Paulus. – A falanx már megindult. És már megígértem az első sorban álló paelignusok vezérének, hogy ők vezetik a rohamot. A kocka el van vetve.

Polübiosz mérgesen fordított hátat a hadvezérnek. Scipio mellé lépett és kezét a vállára téve, rámutatott a két sereg közti szabad térségre.

– Nézd meg a terepet! – mondta halkan. – A falanx a tengertől emelkedő völgy bejáratánál áll, viszonylag sík terepen, ahol folytonos vonalat tudnak alkotni. Mi a hegy lábánál várunk. Ha a falanx megindul, amint a dimbes-dombos és vízmosásos részre érnek, oda, ahol a völgynek vége, és emelkedő vár rájuk, vonaluk megtörik. Amíg készek vagyunk arra, hogy légiósokat zúdítsunk az így keletkező résekbe, nem kell mást tennünk, csak megőriznünk a hidegvérünket, és bevárni őket. A terep helyettünk végzi el a munkát.

Polübiosz lebiggyesztette az ajkát.

– Lehet, hogy igazad van. Csakhogy már túl késő megakadályozni a paelignusok rohamát. Latin szövetségeseink ők és bátor férfiak, de közel sincsenek olyan jól felfegyverezve, mint a legionáriusok és nem is olyan fegyelmezettek, így le fogják vágni őket. És ha atyád meglátja ezt, nem hagyja majd, hogy a sereg kövesse példájukat.

– Atyám remekül olvas a terepből – vélte Scipio. – Stratégiád ígéretes, de most már nem csoportosíthatjuk át az elefántokat. Azzal, hogy itt várjuk be a falanxot, a vonal megtörését ugyanúgy elérjük. A paelignusok öngyilkos rohama talán megéri az áldozatot, mert ez növeli a falanx magabiztosságát, és így kevésbé ügyelnek majd, hogy szorosan tartsák a vonalat, mikor a dimbes-dombos terepre érnek. És amint legionáriusokat küldünk az így nyíló résekbe, atyám bevetheti a lovasságot és az elefántokat, ahogy tervezte. Mögéjük kerülhet, és átkarolhatja a falanxot, amikor arra összpontosítanak, hogy a vonalaikba szemből beékelődött csapatokat visszaverjék, és így nem lesznek olyan rendezettek, hogy megszervezzék a hátsó védelmet. Ha a légiósok kitartanak, a makedónok megfutnak.

– A legionáriusok állhatossága vitán felül áll – felelte Polübiosz. – Ez a legjobb sereg, amelyet Róma valaha is harcba küldött.

Fabius látta, amint a falanx lándzsáin végigfut a napfény, ahogy hordozóik szoros alakzatba tömörültek, és lassan megindultak előre. A tőle jobbra álló második légióra nézett, és tekintete végigfutott a kemény paelignus harcosokon, akik a Rómától keletre álló hegyek völgyeiben éltek, és Róma engedékenyen kormányozta őket, hogy hűségüket megőrizze. Kis kerek bronzsisakot viseltek, mellüket bélelt vászonvért óvta, oldalukon gonosz kinézetű, hasas vágókard lógott, és amikor rohamoztak, bika módjára bőgtek. Soraik között egy lovas tűnt fel és a vonaluk elé vágtatott, a falanx irányába, hogy nem sokkal a lándzsák előtt elfordítsa hátasát balra, zászlósgerelyt vetve a makedónok közé, majd megfordult és visszavágtatott a római vonalhoz. Most már semmi sem állíthatta meg a rohamot. A paelignusok megesküdtek, hogy bármi áron visszaszerzik hadijelvényüket, és hogy bizonyítsák szándékukat római parancsnokaiknak, a csaták előtt a jelvényt mindig az ellenség soraiba hajították.

Polübiosz ekkor megfordult, és kikapta lova kantárát lovásza kezéből.

– Egyvalamit még tehetek! – Fegyverhordozójához fordult, és átvette tőle sisakját, egy régi, korinthoszi fajtát, az arcát szinte teljesen eltakaró nagy orr- és arcvédővel. A fejébe nyomta, az álladzót szorosra húzta az álla alatt, és vérbeli lovasra valló mozdulattal a paripa hátára pattant, majd előredőlt és megveregette a nyerítő és ide-oda táncoló ló nyakát. A pajzsára mutatott, lovásza pedig máris felnyújtotta neki a középen kidomborodó kerek alkalmatosságot, amelynek szélét vastag, csiszolt acélkéreg alkotta. A pajzsot a hátul található két bőrszíjjal a bal alkarjára csatolta, és szorosan az oldalához emelte, miközben jobbját le nem vette hátasa nyakáról. Nyereg nem volt az állaton, Polübiosz a kantárt sem fogta: Fabiusnak eszébe jutott, hogy a hellén gyakran mesélte, hogyan tanult meg kisfiúként lovagolni, szőrén ülve meg a lovat, és hogy mindig így ment csatába is. A paripa most két hátsó lábára állva felágaskodott, szeme tágra nyílt, habzó szájával a zablát harapdálta, mert tudta, mi következik.

Scipio riadtan kapta fel a fejét.

– Mire készülsz? Még fegyvered sincs.

Polübiosz felemelte pajzsát.

– A széle olyan éles, mint a kardpenge. A megalopoliszi lovasmester már akkor megtanította nekünk, hogyan használjuk pajzsunkat fegyverként, amikor annyi idős voltam, mint te most. A falanx másik gyengéje, hogy a lándzsákat olyan mereven tartják előre, hogy el lehet őket törni, ha az ember végiglovagol a vonal mentén.

– Le fognak vágni! – tiltakozott Scipio. – Túl sokat érsz ahhoz, hogy így vessz oda! Történetíró vagy. Stratéga.

– Mielőtt fogolyként Rómába küldtek volna, az akháj lovasság csapatparancsnoka voltam. Annyi idősen, mint most te vagy, vezettem első lovasrohamomat. Te akkor még járni is alig tanultál meg. De most már tudod, hogy kihez köt a hűségem. Mert nem tudnám végignézni, hogy egy római szövetséges úgy rohan a halálba, hogy esélyt sem kap, és itt én vagyok az egyetlen, aki tudja, ezt az esélyt miként teremtse meg.

– Ha a makedónok lelöknek a lovadról, letépik fejedről a sisakot és rájönnek, hogy görög vagy, cafatokra szabdalnak.

– Ne felejtsd, hogy a szarissza nem hajítódárda. Amíg hatótávon kívül maradok és a lovam, Szkülla, teszi a dolgát, életben maradok. Ave atque vale, Scipio! Üdv és ég veled! – Polübiosz lábszárával megszorította hátasa horpaszát, és porfelhőt kavarva elvágtatott. Mikor a porfelleg elült, Fabius látta már, miért volt e váratlan sietség. A paelignusok ugyanis már megindították rohamukat, vadkutyaként szökelltek előre, és olyan lármát csaptak, mint ezer robajló zúgó. Elképesztően gyorsan futottak és sebesen közeledtek a falanxhoz. Fabius azt is látta, hogy Polübiosz ebbe a résbe igyekszik, pajzsát testétől merőlegesen, balra eltartja, lova örvénylő port kavarva száguld. Egy másik, lovas nélküli hátas is követte, amely a római vonalaktól szabadult el, megelőzte Polübioszt és eltűnt a porviharban. Egy szörnyű pillanatig úgy tűnt, mintha a hellén nem érne oda időben, a rés összezárulna, ő pedig a paelignus harcosok tömegébe vágtatna. De eddigre Polübiosz már eltűnt, Fabius pedig csak annyit látott, hogy egy ezüstcsík száguld végig a makedón vonal előtt, mintha csak egy hullám zúdulna végig rajta. A paelignusok előtt a lándzsák elroppantak és összevissza álltak, amitől a falanx sebezhetővé és védtelenné vált. És a paelignusok ekkor már közéjük értek, hatalmas görbe kardjukkal vagdalkoztak, rikoltásuktól és ordításuktól zengett az ég. Fabius innen sehogy sem láthatta, hogy Polübiosz él-e még, hogy eljutott-e a vonal túlsó végéig; egy pillanatra lehunyta hát a szemét, és némán elmormolt egy kurta fohászt, amire még atyja tanította, és amit a csatában eltávozott bajtársakra emlékezve mondanak.

– Magad elé nézz, légiós! – parancsolta Scipio, a feszültségtől rekedten. Kivont karddal állt Fabius mellett, és előrenézett. Míg ők Polübioszt kísérték figyelemmel, a falanx többi része mindkét oldalon gyorsan megindult előre, pontosan úgy, ahogyan azt Scipio előre megjósolta. Mostanra alig kétszáz lépésre jártak, de közvetlenül Fabius és Scipio előtt vonaluk megtört, ahogy a makedónok a hegyről a hóolvadáskor lefolyt víz vájta kiszáradt patakmederben küszködték magukat előre, amiből azután mindkét oldalon embermagas vízmosás lett.

– Itt az esélyünk – jelentette ki Scipio. – Addig kell elkapnunk őket, amíg a vízmosásban vannak, mielőtt ismét zárják a sort.

Fabius Aemilius Paulusra pillantott, aki mostanra már feltette a sisakját, és kivont karddal állt törzstisztjei között. Mögöttük az első légió manipulusai sorakoztak csatarendben, a centuriók fel-alá járkáltak a sorok előtt és parancsokat harsogtak: tartsák az alakzatot, várják a parancsot, tegyék azt, amiben a legionáriusok mindenkinél jobbak, közvetlen közelről végezzenek az ellenséggel, szúrjanak, vágjanak, ontsanak vért, és ne irgalmazzanak.

Scipio Fabius vállára tette a kezét.

– Míg újra nem találkozunk, barátom. Ebben a világban vagy a következőben.

Ahogy Scipio ránézett, fiatalnak tűnt, túl fiatalnak ahhoz, amit tenni készült, Fabiusnak pedig eszébe jutott, hogy barátja csak tizenhét éves, egy évvel fiatalabb nála; ez a korkülönbség tekintélyparancsoló volt kiskorukban, és Scipio még mindig emiatt hallgatott rá, hiába választotta el őket rang és osztály, most azonban ez a különbség lényegtelenné vált, ahogy hatezer másik legionáriussal együtt álltak, készen a legrosszabbra. Fabius furcsa, rekedtes, szinte testetlen hangon felelt:

– Ave atque vale, Scipio Aemilianus, ezen a világon vagy a következőben.

Még erősebben megmarkolta a hadijelvényt, és kivonta kardját. Látta, hogy Scipio elkapja apja pillantását, és Aemilius Paulus bólintott. Az idő mintha hirtelen lelassult volna, még az egyre erősödő dübörgés és lárma is valahogy távolivá tompult. Fabius látta, hogy Scipio futni kezd balra, az első manipulus elé, odaér a rangelső centurióhoz, hozzáhajol és beleordít valamit a fülébe, majd visszanéz az ellenségre és szembefordul velük, letörölgetve a verítéket az arcáról. Felemelte kardját, és ismét bömbölt valamit, mögötte pedig a legionáriusok ugyanígy tettek – a fülsiketítő üvöltés minden más érzékelést elnyomott. Fabius csak ekkor döbbent rá, hogy ő is ezt teszi, hogy torkaszakadtából ordít, és pengéjét a levegőbe lökve rázza.

Megpróbálta felidézni, hogy mit mondott neki az öreg centurio a csatáról. Nem látsz majd mást magad előtt, csak egy alagutat, és ez az alagút lesz a világod. Tisztítsd meg az alagutat az ellenségtől, és akkor túlélheted. Ha megpróbálod azt nézni, mi folyik az alagúton kívül, ha leveszed a szemed azokról, akik téged figyelnek, meghalsz.

Scipio futásnak eredt. Az egész föld remegett, ahogy a legionáriusok követték. Fabius is szaladt, nem messze Scipio mögött, párhuzamosan
az első légió primus pilusával. A falanx egyre közeledett, ahogy a vízmosás miatt egymástól elválasztott makedón katonák ráébredtek a hibájukra, és futni kezdtek a vízmosás szájához, hogy ott ismét egyesüljenek, de ezzel vonaluk mindkét irányba meghosszabbodott, sőt, egyesek még lándzsáikat is oldalra lendítették, hogy így védjék a szárnyat, mások meg lélekszakadva rohantak egyenesen előre, megpróbálva lezárni a rést.

Fabius zihált, és érezte, hogy kiszáradt a torka. Scipio most már alig száz lépésre járt a falanxtól. Hirtelen jobb kéz felől egy elefánt bukkant elő porfelhőt kavarva. Horpaszából egy mélyen beledöfött makedón lándzsa állt ki, senki sem irányította, maga után vonszolta hajtója szétroncsolt tetemét. Meglátta a vízmosást, és a falanx felé kanyarodott: vért fröcskölő testeket tiport le, ahogy áttört a vonalon, hogy azután felbukjon, és oldalára dőlve elterüljön a mederben, amitől a makedón vonal csak még jobban felbomlott. Az elefánt nyomában máris érkeztek az első paelignus harcosok, akik ordítva, kardjukat lengetve vetették magukat a makedón sorokra. Az elsőt egy lándzsa felnyársalta, de lándzsával a testében is futott tovább, míg el nem érte az azt markoló makedón katonát, hogy kardja egyetlen suhintásával lefejezze, mielőtt holtan rogyott össze. És az egész vonalon végig ugyanez történt, az öngyilkos roham egyre több és több rést ütött a falanxban, így az utánuk érkező legionáriusok tömege át tudott törni, és a lándzsások első sorai mögé tudott kerülni, ahol azután döfőkardjaikkal százával terítették le a makedónokat.

Alig pár pillanat múlva már Fabius is köztük volt. Azt tudta, hogy átjutott a lándzsák vonalán, hogy elkanyarodott, kikerülve a döglődő elefántot, hogy azután megpillantsa az előtte szúró-vágó Scipiót. Kardjával újra meg újra lesújtott a mellette álló lándzsások védtelen lábikrájára, amitől azok üvöltve és vergődve a földre zuhantak, könnyű prédát jelentve a nyomában érkező légiósoknak. Ekkor már nem messze járt Scipio mögött, szúrt és vágott, a nyakat és a medencét célozta, mindkét karja és arca is vértől volt csatakos, de a hadijelvényt egy pillanatra sem engedte le. Scipio háta mögött egy óriástermetű trák magasodott fel és meglendítette tőrét, de Fabius előreszökkent, és a férfi tarkóján át a koponyájába döfte kardját, de úgy, hogy attól a trák szemei kiugrottak, és vérgejzír tört elő a szájából, miközben a földre zuhant. Körülötte olyan zaj- és szagorgia tombolt, amilyenben még sosem volt része: emberek üvöltöttek, sikoltoztak, öklendeztek, mindenfelé vér, hányás és testnedvek fröcsköltek.

Ekkor Fabius felfigyelt egy másik zajra is, kürtök rivallására – de nem római trombitákéra, hanem makedón hegyi tülkökére. A harc egy csapásra alábbhagyott, és a körülötte lévő makedónok mintha elpárologtak volna. A kürtök visszavonulásra szólítottak. Fabius a kétrét görnyedt és levegő után kapkodó Scipio felé támolygott, aki egyik tenyerét rátapasztotta a combjára kapott véres vágásra. A küzdelem csak pár percig tartott, bár óráknak tűnt. Körülöttük a legionáriusok átmasíroztak a tetemek alkotta buckákon, ahol azelőtt a makedón vonal állt, egy-egy vágással vagy szúrással végeztek a sebesültekkel – olyanok voltak, mint valami roppant, zátonyon átsöprő hullám, ami azután eltűnik a part ölén. Scipio felállt és Fabiusra támaszkodott, mindketten a körülöttük elterülő mészárszéket nézték. Ahogy leülepedett a por, láthatták, hogy a lovasság már előrezúdult a szárnyakon, és maga előtt űzte a makedónokat, egyre messzebb, gomolygó, halálos felhőként kergetve őket vissza a síkra, a tenger felé.