ZSIVÁNYOK

Szerkesztette

George R. R. Martin

és Gardner Dozois

Fordította

Bihari György

Bozai Ágota

Galamb Zoltán

Heinisch Mónika

Holló-Vaskó Péter

Kamper Gergely

Kleinheincz Csilla

Novák Gábor

Pék Zoltán

Rusznyák Csaba

ROGUES

Copyright © 2014 by George R. R. Martin and Gardner Dozois

Introduction copyright © 2014 by George R. R. Martin

This translation is published by arrengement with Bantam Books,
an imprint of Random House, a division of Random House LLC

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2015

Hungarian translation © Fumax Kft., 2015

Szerkesztő: Koncz Ákos, Németh Vladimir, Holló-Vaskó Péter

Korrektor: Kótai Kata, Friedrich Zoltán

Tördelő: Blasits Katalin

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét
sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-615-5514-36-4

JOE ÉS GAY HALDEMANNAK,

a két zsivány kalandornak

Előszó

MINDENKI SZERETI A ZSIVÁNYOKAT…

George R. R. Martin

…bár sokan megbánjuk a végén.

Gazfickók, csalók és semmirekellők. Léhűtők, tolvajok, hazugok és csirkefogók. Rosszfiúk és rossz kislányok. Svindlerek, csábítók, nagyszájúak, imposztorok, szélhámosok, trükközők…

Sok nevük van, és mindenféle történetben felbukkannak, minden valaha volt zsánerben széles e földön, mítoszokban, legendákban. Ja igen, és a történelemben is. Ők Loki gyermekei, Coyote{i} testvérkéi. Néha ők a hősök, néha ők a gonoszok. De leggyakrabban a kettő közt állnak, szürke lények… nekem pedig a szürke régtől fogva a kedvenc színem. Sokkal érdekesebb a feketénél és a fehérnél.

Azt hiszem, mindig is részrehajló voltam a zsiványokkal. Az ötvenes években, kisfiú koromban gyakran úgy éreztem, hogy a főműsoridőben a tévében vagy szitkomokat adtak, vagy westernt. Apám imádta a westernfilmeket, így mire felnőttem, mindet láttam, a befeszített állkapcsú seriffek és marsallok végtelen felvonulását, egyik nagyobb hős, mint a másik. Dillion marsall egy szikla, Wyatt Earp bátor, rendíthetetlen, vakmerő (még a főcímdalban is elénekelték ezt róla), mellettük a The Lone Ranger, Hopalong Cassidy, Gene Autry és Joy Rogers mind hősies, nemes lelkű, becsületes figurák, tökéletes példaképek egy kissrácnak. De számomra sosem tűnt egyikük sem olyan igazinak. Az én kedvenc westernhőseim azok voltak, akik kilógtak a sorból: Paladin, a Have Gun – Will Travel hőse, aki feketébe öltözött (mint egy rosszfiú) az utazáshoz, de elkényeztetett uracskaként, amikor San Franciscóban járt, minden héten egy újabb szép nőnek biztosított (khm) társaságot, és pénzt kért szolgáltatásaiért (pedig a hősöket nem érdekli a pénz), és a Maverick fivérek (főleg Bret), ezek az elbűvölő gazemberek, akik a szerencsejátékosok ruházatát, a fekete öltönyt, a bolo nyakkendőt és a díszes mellényt részesítették előnyben a marsallok hagyományos ingével, mellényével, jelvényével és fehér kalapjával szemben, és valószínűbb volt, hogy a pókerasztalnál bukkannak fel, mint egy lövöldözés helyszínén.

És tudják, mai szemmel nézve a Maverick és a Have Gun – Will Travel sokkal inkább megállja a helyét, mint a hagyományosabb westerntörténetek. Persze mondhatják, hogy azért, mert jobb írók, jobb színészek és rendezők dolgoztak ezeken, mint az istálló többi lovas operáján, és nem is tévednének… de én úgy vélem, a zsiványtényező is benne van a dologban.

De persze nem csak a régi tévés western rajongói kedvelik a jóféle zsiványokat. Tulajdonképpen ez egy olyan karakter-archetípus, amely minden médiumnak és zsánernek jól áll.

Clint Eastwoodból úgy lett sztár, hogy olyan figurákat alakított, mint Rowdy Yates, Piszkos Harry vagy Szőke A jó, a rossz és a csúfból, mind-mind zsiványok. Ha ehelyett Jófej Yatest, Szabálykövető Harryt vagy Kedves Szőkét játszotta volna, a kutya se hallott volna róla.

Na jó, azért a főiskolán ismertem egy lányt, aki inkább a nemes és önfeláldozó Ashley Wilkest választotta volna, mint azt a rohadék szerencsejátékos Rhett Butlert… de szerintem ő az egyetlen. Minden más nő, akit ismertem, habozás nélkül Rhett mellett tenné le a voksát Ashleyvel szemben, Frank Kennedyről és Charles Wilkesről meg aztán egy szót se. Harrison Ford is összes szerepében elég zsiványosat alakít, de persze az egész Indiana Jonesszal és Han Solóval kezdődött. Komolyan, van bárki, aki jobban bírja Luke Skywalkert, mint Han Solót? Jó, persze, Han csak a pénzért csinálja az egészet, ahogy meg is mondja a legelején… amitől csak még nagyobbat üt, amikor a Csillagok háborújában visszatér, hogy fenékbe rakétázza Darth Vadert. (Ja igen, és igenis ő lőtt először, akármennyit modernizálja George Lucas azt a filmet.) És Indy… ő meg aztán a tökéletes megtestesítője a zsivány szónak. Pisztolyt rántani, hogy lelőjön egy kardmestert, nem igazságos… de könyörgöm, nem imádtuk érte?

És nem csak a tévét és a filmeket uralják a zsiványok. Nézzük meg az irodalmat!

Mondjuk a hősi fantasyt.

Ugye a fantasy az a zsáner, amire gyakran ráfogják: ebben az abszolút jó harcol az abszolút gonosz ellen, és ez valóban gyakori is benne, főleg a Tolkien-utánzók légióinak táborában az ő végtelenül sötét uraikkal, gonosz harcosaikkal és széles állú hőseikkel. De van a fantasynek egy öregebb alfaja is, amelyben csak úgy hemzsegnek a gazemberek, a „kard és mágia” nevű zsáner. A kimériai Conant sokszor hívják hősnek, de ne feledjük, volt ő tolvaj, fosztogató, kalóz, zsoldos, végül pedig trónbitorló, miután kiharcolt magának egy lopott koronát – ráadásul az útba eső összes vonzó nővel ágyba került. Fafhrd és a Szürke Egerész még zsiványosabb, bár kicsivel kevésbé sikeres, valószínűtlen, hogy bármelyikük királyként végezze. És aztán itt van Jack Vance tökéletesen erkölcstelen (és a végsőkig szeretni való) Ravasz Cugelje, akinek örökös szervezkedése soha nem a kívánt hatást éri el, mégis…

A történelmi regényekben is feltűnnek megnyerő, gaz, megbízhatatlan semmirekellők. A három testőrnek is megvan a maguk zsiványos oldala (hiszen egyetlen igazi kalandor sem nélkülözheti). Rhett Butler a regényben ugyanolyan gazfickó, mint a filmben. Michael Chabon két pompás új zsivánnyal ajándékozott meg minket Amram és Zelikman személyében, akik a Gentlemen of the Road című történelmi kisregénye csillagai, remélem, sokat hallunk még róluk. Meg hát itt van George MacDonald Fraser halhatatlan Harry Flashmanje, aki olyan, mintha a Tom Brown’s Schooldaysből lépett volna elő, Thomas Hughes klasszikus brit bentlakós iskolás regényéből (ami olyasmi, mint a Harry Potter, csak nincs benne kviddics, mágia vagy lányok). Ha nem olvasta MacDonald Flashman-könyveit (Hughes regényét kihagyhatja, hacsak nem viktoriánus erkölcsiségfüggő), akkor még nem találkozott az irodalomtörténet legnagyszerűbb zsiványainak egyikével. Előre irigylem az élményért!

A western? A vadnyugaton csak úgy tobzódtak a zsiványok. A törvényen kívüli hős ugyanolyan gyakori, mint a törvényen kívüli gonosztevő – vagy egyenesen még több van belőle. Billy, a Kölyök? Jesse James és bandája? Doc Holliday, a csirkefogó fogorvos? És ha visszatérünk ismét a tévéhez, ott van az HBO csodálatos, sokat siratott Deadwoodja, és a történet középpontjában álló rohadék, Al Swearengen. Ian McShane megformálásában Swearengen egyszerűen elvitte a hátán a műsort a vélt hős, a seriff helyett. Na de ebben jók a zsiványok, a lopásban. Ez azon dolgok egyike, amelyekben ők a legjobbak.

És mi a helyzet a romantikával? Ejj. A romantikus alkotásokban mindig a zsivány kapja meg a lányt. Manapság ráadásul a lány a zsivány, ami még menőbb. Mindig jó érzés egy fejtetőre állított berögződés.

A nyomozós műveknek saját alfaja van zsiványokra építve. A magándetektívek például pont ilyenek: ha egyenes, szabálykövető, szigorúan a tényekre szorítkozó emberek volnának, rendőrnek mentek volna. De nem mentek.

Folytathatnám. Szépirodalom, gótikus írások, paranormális romantika, strandkönyvek, horror, cyberpunk, steampunk, urban fantasy, tragédia, komédia, erotika, thriller, űropera, lovas opera, sporttörténet, háborús regény, romantika a farmon… minden zsánernek és alzsánernek megvannak a maga zsiványai, legtöbbször ők a legkedveltebb, legmaradandóbb szereplők.

Nem minden ilyen zsáner szerepel ebben az antológiában, hiába szeretném, ha így lenne. Talán a bennem élő zsivány teszi, az az oldalam, amelyik szeret a vonalon kívül is színezni, de bevallom, nem igazán szeretem skatulyákra osztani az irodalmat. Mostanában leginkább fantasyíróként ismernek engem, de a Zsiványokat nem fantasyantológiának szántuk, hiába van benne több igen kiváló fantasy is. Szerkesztőtársam, Gardner Dozois egy science fiction magazin szerkesztőjeként tevékenykedett néhány évtizeden át, a Zsiványokból mégsem lett sci-fi antológia sem… annak dacára, hogy lehet találni benne kiemelkedő SF-történeteket is.

Mint a Warriors vagy a Dangerous Women, az előző, zsánereken átívelő antológiáink, a Zsiványok feladata is az, hogy áttörje a skatulyák falait. Témánk univerzális, Gardner és én is szeretünk mindenféle fajta jó írást, mindegy, milyen időben, helyen vagy zsánerben játszódnak, úgyhogy meghívtunk jól ismert szerzőket a krimi (legyen az populárisabb vagy keményebb), a hősi fantasy, a kard és mágia, az urban fantasy, a sci-fi, a romantika, a western, a noir, a horror és még ki tudja, mi univerzumaiból. Nem mindenki mondott nekünk igent, sokan viszont így tettek, az eredmény pedig a következő oldalakon olvasható. A szerzőink díjnyertes, bestsellerírókból álló sztárcsapat, tucatnyi kiadó és zsáner képviselői. Mindegyiküktől csak egy dolgot kértünk: egy írást egy zsiványról, őrült csavarokkal, rafinált tervekkel és fordulatokkal. Semmiféle zsánerbeli megkötést nem adtunk az íróknak. Valaki abban a zsánerben írt, amiről elhíresült, valaki pedig kipróbálta magát egy új világban.

A Warriorshoz írt előszavamban meséltem arról, milyen volt az 50-es években a New Jersey állambeli Bayonne-ban felnőni – egy olyan városban, amelyben nem volt egy árva könyvesbolt sem. Minden olvasmányomat az újságosnál és az ún. sarki fűszereseknél vettem forgatható állványokról. Ezeken a fémpolcokon nem válogatták szét zsáner alapján a puha kötésű könyveket. Mindent egy helyre halmoztak rajtuk, ebből egy példány, abból kettő… A Karamazov testvéreket lehet, hogy beszendvicsezve találta az ember egy gyerekkönyv és Mickey Spillane legújabb Mike Hammer-kötete közt. Dorothy Parker és Dorothy Sayers egy polcon osztozkodott Ralph Ellisonnal és J. D. Salingerrel. Max Brand művei Barbara Cartland könyveihez bújtak. A. E. van Vogt, P. G. Wodehouse és H. P. Lovecraft F. Scott Fitzgeralddal közösködött. Krimi, western, gótikus irodalom, kísértettörténetek, az angol irodalom klasszikusai, és természetesen SF, fantasy és horror – bármit megtalálhatott az ember a forgóállványokon, ezerszámra.

Szerettem ezt a kaotikus elrendezést. Még most is szeretném. De az azóta eltelt évtizedekben (amelyekből, attól tartok, túl sok is akadt) megváltozott a könyvkiadás, könyvesboltláncok nőttek ki a földből, a zsánerek közti határvonalak megerősödtek. Szerintem kár érte. A könyveknek szélesíteni kellene minket, sose látott helyekre röpíteni, kitágítani a világunkat, és megváltoztatni a nézőpontunkat. Ha egyetlen zsánerre szűkíti valaki az olvasmányait, akkor ez soha nem történik meg. Ez korlátoz minket, kevesebbé tesz. Akkor is és most is úgy éreztem, hogy vannak jó történetek és vannak rosszak, ez pedig az egyetlen olyan megkülönböztetés, ami számít.

Úgy hisszük, itt most jó történeteket szedtünk össze. Mindenféle méretű, alakú és színű zsiványt találhat itt az olvasó, sokféle történettel, rengeteg különböző zsánerből és alzsánerből. De hogy pontosan melyikből, az csak akkor derül ki, ha már elolvasta őket, mert Gardner és én a jó öreg forgóállványok szellemében összekevertük őket. Úgy hisszük, van itt olyan történet, amit a kedvenc írója írt, másikakat olyan szerzők, akikről még nem hallott (ismétlem: még). Reméljük, mire végigér a Zsiványokon, az utóbbi kategóriából többen átlépnek az elsőbe.

Jó szórakozást kívánunk az olvasáshoz, de csak legyen óvatos! Az oldalakon szereplő úriemberek és ragyogó hölgyek jó részében nem szabad megbízni.

NEHÉZ IDŐK

Joe Abercrombie

A fene essen belé, hogy mennyire gyűlölte Sipanit!

Azok a kurva, átláthatatlan ködök, meg a kurva tenger hangosan csapkodó hullámai meg a kurva rothadás mindent belengő bűze! A kurva estélyek, maszkabálok és dáridók! Szórakoztak, mindenki csak szórakozott, a kurva életbe, vagy legalábbis úgy tett. A kurva emberek voltak a legrosszabbak. Zsiványok voltak egytől egyig, minden férfi, nő és gyerek. Hazugok, ostobák, úgy, ahogy voltak, mind.

Carcolf gyűlölte Sipanit, mégis itt volt megint. Kénytelen volt hát feltenni magának a kérdést, hogy akkor mégis ki az ostoba.

Valahonnan a ködből harsány nevetés hangzott fel, mire a nő gyorsan belépett egy kapualj fedezékébe. Ujjai kardja markolatát érintették. Egy jó futár nem bízik senkiben, márpedig Carcolf volt a legjobb. És Sipaniban még a senkinél is kevesebb emberben bízhatott.

A gyönyört keresők újabb csapata tántorgott elő a homályból. Egy holdat ábrázoló álarcot viselő férfi röhögve mutatott egy nőre, aki annyira részeg volt, hogy már nem először esett hasra magas sarkú cipőjében. Mindannyian nevettek, egyikük csipkés kabátujjával csapkodott, mintha a világ legviccesebb dolga lenne, ha valaki annyit vedel, hogy utána nem tud megállni a lábán. Carcolf a szemét forgatta, és azzal a gondolattal vigasztalta magát, hogy a maszkjuk mögött ezek is biztosan legalább annyira gyűlölik az egészet, mint ő szokta, ahányszor csak megpróbált szórakozni.

A kapualj magányában a nő elhúzta a száját. A nyavalya essen belé, de ráfért volna egy kis kikapcsolódás! Kezdett besavanyodni. Vagy már be is savanyodott, és csak egyre rosszabb lett a helyzet. Olyan ember lett belőle, aki megvetéssel tekint az egész világra. A kurva életbe, csak nem válik teljesen olyanná, amilyen az apja volt?

– Csak azt ne! – mormogta maga elé.

Amint a dáridózó csapat beleolvadt az éjszakába, a nő kilépett a kapu alól, és továbbindult. Sem túl gyorsan, sem túl lassan, csizmája puha sarka némán érintette a nyirkos kockaköveket, hétköznapi csuklyáját éppen annyira húzta a szemébe, hogy még ne keltsen gyanakvást. Meg lehetett volna róla mintázni annak az embernek a szobrát, akinek éppen átlagos mennyiségű rejtegetnivalója van. Ami Sipaniban nem volt kevés.

Valahol nyugat felé a páncélozott hintó már száguldott a város széles utcáin, zörgő kerekei szikrákat vetettek, ahogy átkelt a hidakon, a döbbent járókelők riadtan ugrottak félre előle, miközben a kocsis ostora újra meg újra lecsapott a lovak verejtéktől habzó hátára. A tucatnyi felfogadott testőr dübörögve haladt a hintó után, az utcai lámpák fénye megvillant párától nedves páncéljaikon. Hacsak a Kőfejtő emberei nem cselekedtek időközben. Talán nyílvesszők szálltak, lovak és emberek üvöltöttek, a hintó zörögve szállt el az útról, acél csördült, végül pedig a robbanópor lerepítette a lakatot a páncéldobozról, kapkodó kezek oszlatták fel a füstöt, aztán felnyílt a fedél, alatta pedig… semmi.

Carcolf megengedett magának egy egészen halvány mosolyt, és megveregette a puklit a bordáinál. A tárgy békésen pihent a kabátja bélésébe varrva.

Vett egy mély levegőt, tett pár lépést, majd elrugaszkodott a kanális partjáról. Egy gyors szökelléssel átszelte a háromlépésnyi távolságot az olajos víz fölött a rothadó bárkáig. A fedélzet lécei hangosan nyikorogtak, ahogy a nő bukfencet vetett, aztán könnyedén felállt.

A Fintinei híd felé kerülni elég komoly kitérőt jelentene, arról nem is beszélve, hogy egy forgalmas és gondosan őrzött útvonalon kellett volna végigmennie, ez a bárka azonban mindig ki volt kötve ide az árnyékba. Carcolf előzőleg meggyőződött róla. A lehető legkevesebbet bízott a véletlenre. Volt alkalma megtapasztalni, hogy a véletlen mocskosul ki tudott szúrni vele néha.

A fülke homályából egy ráncos arc lesett kifelé, mögötte gőz fütyült elő egy viharvert kannából.

– Maga meg ki a rosseb?

– Senki. – Carcolf vidáman szalutált. – Csak átutazóban vagyok! – Ezzel leugrott a fedélzetről a kanális túlpartjának köveire, és máris megint beleolvadt a penészszagú ködbe. Átutazóban. Most egyenesen a kikötő felé veszi az irányt, hogy a következő dagállyal már útra is kelhessen vidáman. Vagy legalább besavanyodva. Akárhol is fordult meg Carcolf, mindenhol senki maradt. Mindig, mindenhol átutazóban volt.

Keleten az az idióta Pombrine erejét megfeszítve lovagolt négy felfogadott ember társaságában. A bajszával meg a többivel persze cseppet sem hasonlított Carcolfra, de magára borította a nő igencsak feltűnő hímzett köpenyét, és így egészen tűrhető alteregó vált belőle. Az a szerencsétlen csóró strici azt hitte, azért játssza el Carcolf szerepét, hogy addig a nő meglátogathassa a szeretőjét, egy jómódú asszonyt, aki nem akarta, hogy a találkájukra fény derüljön. Carcolf felsóhajtott. Bár így lenne! Azzal vigasztalta magát, hogy elképzelte, milyen lesz, amikor az a két gazember, Mély és Sekély kilövi a nyeregből Pombrinét, döbbenten megállapítják, hogy áldozatuknak bajsza van, majd egyre frusztráltabban átkutatják a ruháit, végül pedig kétségtelenül a hulláját is kibelezik, mégsem találnak semmit.

Carcolf ismét megveregette a puklit, és ruganyos léptekkel sietett tova. Itt volt ő egyedül, gyalog haladt a jó előre gondosan megtervezett útvonalon – keskeny mellékutcákban, szűk sikátorokban, jelentéktelen zugokban, elfeledett lépcsőkön, roskadozó palotákon, rothadó bérházakon és titkos egyezségek árán nyitva hagyott kapukon át. Később el fog jutni egy rövid szennyvízcsatorna-szakaszhoz, ami egyenesen a kikötőbe vezet, ott pedig még marad is egy-két szabad órácskája.

Ha ezt a melót letudja, akkor tényleg kénytelen lesz kivenni egy kis szabadságot magának. Megnyalta belülről az ajkát, ahol egy apró, méretéhez képest érthetetlenül fájdalmas fekély alakult ki. Mást sem csinált, csak dolgozott. Talán kirándulhatna egyet Aduába. Meglátogathatná a bátyját meg az unokahúgait. Hány évesek is már? Uhh. Nem. Eszébe jutott, hogy milyen egy erkölcscsősz liba tudott lenni a sógornője. Az a fajta ember, aki mindenre undorral tekintett. Az apjára emlékeztette Carcolfot. Valószínűleg éppen ezért vette el a bátyja azt a hülye picsát…

Ahogy a nő átbújt egy omladozó boltív alatt, valahonnan zene szűrődött ki. Valaki vagy hangolt egy hegedűt, vagy bűn rosszul játszott rajta. Carcolfot egyik sem lepte volna meg. Egy moha borította falon papírlapok lobogtak zizegve: a plakátokon a város hűséges polgárait arra biztatták, hogy keljenek fel a talinsi kígyó zsarnoksága ellen. Sipani legtöbb polgárát jobban érdekelte, hogyan rogyhatna össze részegen, mint az, hogy felkeljen, a többiekről pedig sok mindent el lehetett mondani, csak azt nem, hogy hűségesek volnának.

Carcolf kicsavarta magát, hogy megrángassa a nadrágja ülepét, de reménytelen volt az ügy. Mennyit kell fizetni vajon egy új öltözet ruháért, hogy a varrás ne a legkellemetlenebb helyekre befurakodva dörzsölje ki az ember bőrét? Ugrálva haladt hát egy keskeny úton a kanális egy mozdulatlanul pangó, algáktól és himbálódzó szeméttől nyálkás, rég használaton kívüli szakaszának partján, miközben eredménytelenül cibálta ide-oda a galád szövetet. A rossznyavalya üssön ebbe a divatos, szűk nadrágba! Talán valami kozmikus büntetés gyanánt lett ilyen, amiért hamis érmékkel fizetett érte a szabónak. Persze Carcolfot lényegesen jobban érdekelte a helyben megszerezhető haszon, mint a kozmikus büntetés, ezért azt tűzte ki céljául, hogy a lehető legritkábban fizessen bármiért is. Lényegében ezt az elvet követte, márpedig az apja mindig azt mondta, hogy az ember ragaszkodjék az elveihez…

A kurva életbe, lassan tényleg olyanná válik, mint az apja.

– Állj!

Rongyos alak ugrott elő egy boltív alól, kezében acél villant halványan. Carcolf ösztönösen felnyögött, és hátratántorodott. Félrekotorta a kabátját, és abban a hitben rántotta elő a maga pengéjét, hogy most végül utolérte a halál. A Kőfejtő egy lépéssel előtte járna? Vagy Mély és Sekély, esetleg Kurrikan bérencei… De senki más nem bukkant fel. Ez az egyetlen ember állt előtte mocskos kabátjában; zilált haja sápadt bőréhez tapadt a nedvességtől, száját és orrát penészes sál takarta, véreres szemében riadalom látszott.

– Pénzt vagy életet! – Kiáltását kissé elfojtotta a sál.

Carcolf felhúzta a szemöldökét.

– Ezt meg mégis ki mondja?

Egy pillanatra csend lett, csak a mocskos víz csapkodta alattuk a köveket.

– Maga nő? – A reménybeli rabló hangja most már szinte bocsánatkérően csendült.

– Ha az vagyok, nem rabol ki?

– Hát… szóval… – Az útonállónak érezhetően kedvét szegték a fejlemények, de azért összeszedte magát. – Akkor is pénzt vagy életet!

– Miért? – kérdezte Carcolf.

A rabló kardjának hegye bizonytalanul mozdult.

– Mert egy csomó pénzzel tartozom a… Magának ahhoz semmi köze!

– Nem, úgy értem, nem lenne jobb, ha figyelmeztetés nélkül egyszerűen leszúrna, aztán megszabadítaná a holttestemet az értékektől?

Újabb pillanatnyi csend.

– Igazából… el akarom kerülni az erőszakot. De figyelmeztetem, hogy nem rettenek vissza tőle!

Egy kurva civil. Egyszerű rabló, akinek éppen ő került az útjába. Véletlenszerű találkozás. Na ugye, hogy a véletlen mocskosul ki tud szúrni néha az emberrel. Most például a rablóval.

– Ön, uram – mondta Carcolf –, elég szar tolvaj.

– Hölgyem, én úriember vagyok.

– Ön, uram, egy halott úriember. – Carcolf közelebb lépett, kardja pengéjének könyörtelen csillogást kölcsönzött a fölöttük lévő ablakból kiszűrődő lámpafény. Soha nem vesződött gyakorlással, az átlagnál mégis sokkal jobban forgatta a kardot. Egy ilyen közönséges csatornatölteléknek biztosan semmi esélye ellene. – Miszlikbe aprítom…

A férfi elképesztő sebességgel lendült támadásba, acél csikordult, és mielőtt Carcolfnak egyáltalán eszébe juthatott volna megmozdulni, a kardja kicsúszott az ujjai közül, végigsiklott a zsíros köveken, és a csatornába ploccsant.

– Á! – szólt a nő. Így már más volt a helyzet. A támadó nyilván nem az a suttyó, akinek látszott, legalábbis akkor nem, ha kardvívásra került sor. Tudhatta volna. Sipaniban semmi sem az, aminek tűnik.

– Adja ide a pénzét! – követelte a rabló.

– Örömmel. – Carcolf elővette az erszényét, azután a fal felé hajította, remélve, hogy meglóghat, amíg a férfi figyelme megoszlik. Csakhogy támadója lenyűgöző ügyességgel röptében kapta el az erszényt, majd a következő pillanatban a kardja hegye már ismét Carcolf előtt lebegett, megakadályozva a menekülését. Megkocogtatta a puklit a nő kabátjában.

– És ez mi volna itt?

A helyzet még rosszabbra fordult, sokkal rosszabbra.

– Semmi, egyáltalán semmi. – Carcolf megpróbálta erőltetett nevetéssel elütni a dolgot, de ez a hajó már elment, ő pedig sajnos éppen úgy nem volt ott a fedélzetén, mint ahogy azén a másikén sem, amelyik még mindig a thondi útra készülve ringatózott a rakpartnál. Ujjával félretolta a kard hegyét. – Most pedig rendkívül sürgős dolgom van, úgyhogy… – Halk szisszenés hallatszott, ahogy a fegyver felhasította a nő kabátját. Carcolf egy pillanatra lehunyta a szemét. – Á! – Éles fájdalmat érzett a bordáinál. A fegyver a bőrét is felhasította. – Á! – Bosszúsan rogyott térdre, oldalához szorított ujjai között szivárgott a vér.

– Jaj… Jaj, ne! Ne haragudjon, komolyan nem akartam megvágni. Csak… tudja…

– Á! – A tárgy Carcolf vérétől vörösen kihullott a szakadt zsebből, és bucskázva megállapodott a kockaköveken. Úgy egylábnyi hosszú, bőrbe tekert, karcsú csomag volt. – Szükségem van egy felcserre – nyögte Carcolf a tőle telhető legjobban játszva el a tehetetlen nőt. A nagyhercegnő mindig a szemére vetette, hogy túlságosan színpadias, de ha ilyenkor nem helyénvaló a színpadiasság, akkor mégis mikor? Különben is, valószínűleg tényleg szüksége volt egy felcserre, és megvolt rá az esély, hogy a rabló lehajol hozzá segíteni, amikor is egyszerűen képen szúrhatja a késével. – Kérem! Könyörgöm!

A férfi tágra nyílt szemmel toporgott, nyilvánvalóan nem készült fel rá, hogy idáig fajulnak a dolgok. Azért közelebb húzódott, és leguggolt a csomagért, miközben kardja meg-megvillanó hegyét végig Carcolfra szegezte.

Ezek szerint új, még kétségbeesettebb taktikára lesz szükség. Remélte, a hangján nem hallani, mennyire pánikba esett.

– Nézze, vigye csak a pénzt. Használja egészséggel! – Carcolf valójában egyáltalán nem szerette volna, ha a rabló egészséggel használ bármit is. Jobb szerette volna, ha a sírjában rohad inkább. – De mind a ketten sokkal jobban járunk, ha azt a csomagot itt hagyja.

A férfi keze megállt a tárgy fölött.

– Miért? Mi van benne?

– Nem tudom. Utasítottak, hogy ne nyissam ki.

– És ki utasította?

Carcolf elhúzta a száját.

– Azt sem tudom, de…

Kurtis felvette a csomagot. Hát persze hogy felvette. Hülye volt, de azért akkora hülye nem, hogy ott hagyja. Megragadta hát, és elfutott. Hát persze hogy futott. Mikor nem?

Torkában dobogó szívvel végigrohant a szűk sikátoron, megpróbált átugrani egy törött hordót, de beleakadt a lába, hasra esett, és kis híján saját kivont kardjával nyársalta fel magát. Az arcán csúszott a ragacsos szemétben, amíg valami halványan édes nem került a szájába. Feltápászkodott, káromkodva nagyokat köpött, és félve pillantott hátra a válla fölött.

Nem látta nyomát üldözőnek. Csak a köd, a véget nem érő köd gomolygott mögötte, akár egy élőlény.

A most már nyálkától csúszós csomagot rongyos köpenyébe csúsztatta, és sajgó fenekét szorongatva továbbsántikált, miközben még mindig az édeskés, rothadó ízt próbálta kiköpni a szájából. Nem mintha rosszabb lett volna, mint a reggelije. Talán még jobb is volt. A reggelije mindent elárul egy emberről, mondta mindig a vívómestere.

A fejébe húzta hagymától és kétségbeeséstől bűzlő csuklyáját, lepiszkálta az erszényt a kardjáról, visszacsúsztatta a pengét a hüvelybe, aztán kilépett a sikátorból, és elvegyült a tömegben. A keresztvas és a hüvely tövének találkozása régi emlékeket idézett fel benne: edzésekét és viadalokét, egy fényes jövőét és ünneplő tömegekét. A vívás, fiam, az segít majd előbbre jutni. Styriában értő a közönség, szeretik ott a vívókat. Egy vagyont fog keresni! Jobb idők voltak azok. Nem rongyokban járt, nem kellett hálásnak lennie a hentesnél kidobott maradékért, és nem kellett másokat kirabolnia, hogy megéljen. Elhúzta a száját. Most már egy nőt is kirabolt. Élet ez egyáltalán?

Vetett hátra még egy óvatos pillantást. Lehet, hogy megölte azt a nőt? Végigfutott a hátán a hideg a gondolatra. Csak egy karcolás volt. Csak egy karcolás, ugye? De vért is látott. Könyörgöm, legyen csak egy karcolás! Megdörzsölte az arcát, mintha így elűzhetné az emléket, de az kitartóan vele maradt. A dolgok, amiket elképzelni sem tudott, amikről megfogadta, hogy soha nem teszi meg őket, aztán hogy soha többé nem teszi meg őket újra, sorra egymás után a hétköznapjai részévé váltak.

Még egyszer ellenőrizte, hogy nem követik-e, aztán befordult egy rothadó növényekkel teli udvarba, ahol a tegnap hősei néztek le rá a megfakult plakátokról. Megkerülte a hervadt virágot, és felsietett a húgyszagú lépcsőházban. Elővette a kulcsát, és birkózni kezdett a szoruló zárral.

– A fenébe! Bassza meg! Azt a kurva…! Ahh! – Az ajtó hirtelen kinyílt, Kurtis pedig betántorgott a szobába, és kis híján megint hasra esett. Aztán megfordult, belökte maga mögött az ajtót, és egy pillanatig csak zihálva állt ott a bűzlő sötétségben.

Ki hinné most el, hogy valamikor a királlyal vívott? Vesztett. Persze hogy vesztett. Mindent elvesztett, nem igaz? Két tussal vesztett nulla ellenében, ráadásul még alaposan meg is sértették, ahogy ott feküdt a porban, de mégiscsak pengét váltott ő magasztos felségével. Méghozzá épp ez a penge volt az, esett le neki hirtelen, ahogy a falnak támasztotta a fegyvert. Karcolások borították, megfakult, és a hegyénél már el is görbült egy kicsit. Az elmúlt húsz év majdnem olyan csúnyán elbánt ezzel a karddal, mint vele. De talán éppen ma fog megfordulni a szerencséjük.

Lekapta a köpenyét, és a sarokba hajította, majd a kezébe vette a csomagot, hogy végre kibontsa, és megnézze, mire bukkant. Addig babrált a lámpával, amíg végül sikerült némi fényt csiholnia belőle. Majdnem elfintorodott, ahogy láthatóvá lett nyomorúságos szobája. A repedezett üveg, a penészfoltokkal tarkított málló vakolat, a lyukas szalmazsák a földre buggyanó szalmával, a néhány ócska bútordarab…

Az asztal mellett álló egyetlen széken egy férfi ült. Nagydarab férfi volt nagy kabátban, őszülő hajából csak borosta maradt, olyan rövidre vágta. Tömpe orrán lassan szívta be a levegőt, és a markából elgurított két dobókockát a mocskos asztallapon.

– Hat meg kettő – mondta. – Nyolc.

– Maga meg ki az ördög? – Kurtis hangja egészen vékony lett a döbbenettől.

– A Kőfejtő küldött. – Az idegen megint eldobta a kockákat. – Hat meg öt.

– Ezek szerint vesztésre állok? – Kurtis a kardja felé pillantott. Próbált közömbösnek tűnni, de egyáltalán nem sikerült neki. Azt fontolgatta, mennyi idő kellene, hogy odaugorjon a fegyverhez, felkapja, döfjön…

– Már vesztett is – felelte a testes idegen, és óvatosan besöpörte a kockákat a tenyere élével. Végre felnézett. A tekintete kifejezéstelen volt, mint egy döglött halé. Mint a piaci standokon heverő pontyoké. Az élettelen szempárban aztán komor szomorúság villant. – Tudja, mi történik, ha az után a kard után nyúl?

Kurtis nem volt bátor ember. Soha nem tartotta magát annak. Minden lelkierejét össze kellett szednie, hogy meglepjen valakit. Az, hogy most őt lepték meg, egy pillanat alatt elvette a harci kedvét.

– Nem – mormogta a nyakát behúzva.

– Dobja ide nekem azt a csomagot! – mondta az idegen, és Kurtis engedelmeskedett. – Meg az erszényt is.

Kurtist mintha minden ereje elhagyta volna. Képtelen lett volna ellenállni és valamilyen fortéllyal próbálkozni. Örült, hogy meg tudott állni a lábán. A lopott erszényt az asztalra dobta, a nagydarab férfi pedig az ujjai hegyével szétnyitotta, és belepislantott.

Kurtis tehetetlenül tárta szét a karját.

– Ezen kívül nincs semmim, amit érdemes lenne elvinnie.

– Tudom – bólintott a férfi, majd felállt. – Megnéztem. – Megkerülte az asztalt, mire Kurtis riadtan ellépett előle, és a szekrénynek dőlt. A szekrénynek, amiben történetesen nem volt semmi pár pókhálón kívül.

– Visszafizettem az adósságomat? – kérdezte vékony hangon.

– Maga szerint visszafizette az adósságát?

Farkasszemet néztek egymással. Kurtis nyelt egyet.

– Mikor fogom visszafizetni az adósságomat?

Az idegen megrántotta a fejével szinte összenőtt vállát.

– Maga szerint mikor fogja visszafizetni az adósságát?

Kurtis még egyet nyelt, és azon kapta magát, hogy reszket az ajka.

– Amikor a Kőfejtő azt mondja?

Az idegen árnyalatnyit felvonta azt a vaskos szemöldökét, amelyiket vékony heg vágott ketté.

– Van olyan kérdése is… amire nem tudja a választ?

Kurtis térdre rogyott, és összetette a két tenyerét. Elmosódva látta maga előtt az idegen arcát a fájó szemébe gyűlt könnyeken keresztül. Nem érdekelte a megaláztatás. A Kőfejtő a büszkesége maradékát is elvette tőle sok hasonló látogatással ezelőtt.

– Hagyjon nekem valamit – suttogta. – Csak… valamit.

A férfi lenézett rá döglötthal-tekintetével.

– Miért?

Nyájas a kardot is magával vitte, de semmi más értéket nem talált.

– A jövő héten visszajövök – mondta.

Nem fenyegetésnek szánta, csak leszögezett egy tényt. Méghozzá egy nyilvánvaló tényt, merthogy a kezdetektől ez volt a dolgok rendje. De Kurtis dan Broya lassan lehorgasztotta a fejét, aztán egész testét rázni kezdte a zokogás.

Nyájas fontolóra vette, hogy próbálja-e megvigasztalni, de végül arra jutott, hogy nem teszi. Gyakran félreértették a szándékait.

– Talán nem kellett volna pénzt kölcsönvennie. – Ezzel elment.

Mindig meglepte, hogy az emberek nem számolnak utána a dolgoknak, mielőtt kölcsönt vesznek fel. A részletek, az idő meg a kamatok hatása: nem is volt olyan nehéz felfogni ezeket. Persze sokan talán hajlanak rá, hogy túlbecsüljék a jövedelmüket, és azzal mérgezzék magukat, hogy a dolgoknak csak a jó oldalát nézik. Néha megtörténik, hogy a dolgok valamilyen véletlen folytán szerencsésen alakulnak, és mindennek jó vége lesz, de Nyájasnak nem voltak illúziói. Tudta, hogy ő is csak közönséges fogaskerék az élet finom gépezetében. Számára a tények tények maradtak.

Menet közben visszaszámolta a lépéseket a Kőfejtő házáig. Százöt, száznégy, százhárom…

Különös, milyen kicsi a város, ha az ember megméri. Rengeteg ember, rengeteg vágy, rengeteg sérelem, rengeteg adósság zsúfolódott össze a lecsapolt mocsár helyén. Nyájas gyanúja szerint a mocsár jó úton haladt afelé, hogy egy jókora darabot visszaszerezzen magának a városból. Kíváncsi lett volna rá, hogy ha ez megtörténik, jobb hely lesz-e a világ.

…hetvenhat, hetvenöt, hetvennégy…

Nyájas egy árnyékot vett észre. Talán zsebtolvaj. Látszólag megnézett magának egy standot az út mentén, és meg is pillantotta az illetőt a szeme sarkából. A lány a sapkája alá gyűrte sötét haját, és a kelleténél jóval nagyobb kabátot viselt. Alig nőtt ki a gyerekkorból. Nyájas tett pár lépést egy szűk sikátorban, aztán megfordult, a testével eltorlaszolta az utat, és félrehúzta a kabátját, megmutatva hat fegyvere közül négynek a markolatát. Árnyéka egészen a sarokig elért, ahogy a lányra nézett. Csak nézett. A kis zsebtolvaj mozdulatlanná merevedett, aztán nyelt egyet, az egyik irányba fordult, aztán a másikba, végül pedig hátrálni kezdett, és elvegyült a tömegben. Ezzel véget is ért hát ez az epizód.

…harmincegy, harminc, huszonkilenc…

Sipani, de főleg a dohos, szagos Óváros tele volt tolvajokkal. Szünet nélkül idegesítették az embert, mint a szúnyogok nyáron. Aztán voltak még a rablók, a betörők, a zsebtolvajok, az orgyilkosok, a gyilkosok, a verőlegények, a garázdák, a feketézők, a svindlerek, a szerencsejátékosok, a bukmékerek, az uzsorások, a kujonok, a koldusok, a szélhámosok, a stricik, a zacitulajdonosok, a csaló kereskedők, nem is beszélve a könyvelőkről és az ügyvédekről. Nyájas szerény véleménye szerint az ügyvédek voltak a legrosszabbak mind közül. Néha úgy tűnt, Sipaniban senki nem keres egy fityinget sem. Inkább mindenki azon dolgozott erejét megfeszítve, hogy kifossza a többieket.

Persze Nyájas tudta, hogy ő sem jobb náluk.

…négy, három, kettő, egy, aztán le tizenkét lépcsőfokon, el a három őr mellett, és már be is léphetett a nagy kétszárnyú ajtón a Kőfejtő házába.

Odabent minden homályos volt a füsttől, zavaros a színes lámpák fényétől, forró az emberek leheletétől és a súrlódó testektől, sűrű az elfojtott beszélgetés zajától, a kiárusított titkoktól, a tönkretett hírnevektől, az arcátlan árulástól. Ez sem különbözött az összes többi ilyen helytől.

Az egyik sarokasztal mögé két északföldi fészkelte be magát. A hegyesebb fogú és gyérebb hajú kettejük közül egészen hátradöntötte a székét, úgy pipázott. Társa egyik kezében egy üveget, a másikban egy kis könyvet tartott, és mélyen összeráncolt homlokkal olvasott.

Nyájas a legtöbb jelenlévőt látásból ismerte. Törzsvendégek voltak. Egyesek inni jöttek. Mások enni. A legtöbben különféle szerencsejátékokba merültek bele. Kockák zörögtek, kártyalapok csattogtak, tekintetek csillogtak reménytelenül, ahogy fordult a szerencse kereke.

A játékok nem foglalkoztatták különösebben a Kőfejtőt, csakhogy a játékok adósságokat eredményeztek, ami viszont határozottan érdekelte. Huszonhárom lépcső felfelé a helyiség megemelt végéig, ahol a tetovált arcú őr egy intéssel továbbengedte Nyájast.

Három másik begyűjtő már ott ült egy palack körül. A legalacsonyabb közülük rámosolygott, és biccentett, talán egy szövetség alapjait igyekezvén megvetni. A legnagyobb kihúzta magát, és szigorúan nézett rá. Nyájas rájuk sem hederített. Rég lemondott róla, hogy egyáltalán megpróbálja megérteni az emberi kapcsolatok bonyolult matematikáját, az pedig végképp szóba sem jöhetett, hogy maga is részese legyen ilyesminek. Ha az a férfi egy szigorú nézésen kívül mással is próbálkozik, Nyájas hagyta volna, hogy a bárdja beszéljen helyette. Annak a hangja aztán könnyedén véget vetett minden unalmas vitának.

* * *

{i} A Navajo mitológia bajkeverő, hazug prérikutyaszelleme