BORÍTÓSZÖVEG

Budapest, 2015. A miniszterelnök születésnapi partija tragikus véget ér. A közjogi méltóság ugyanis belefullad egy tál minestrone levesbe. Kitör az országos pánik, a sajtó csak találgat, a rendőrség tehetetlen. Ferenczy nyomozó is abban a csapatban teljesít szolgálatot, amelyet a titokzatos, váratlan és felettébb kínos haláleset felderítésére hoztak létre. Szigorú államérdek, hogy minél előbb kézre kerítsék az elkövetőt, de hogy az Ébredő Magyarok terrorszervezet, az ellenzék mesterkedése, vagy valami egészen más áll a háttérben, annak kiderítése kizárólag az életközepi válsággal küzdő nyomozó tehetségén múlik…

A Budapest Noir-ral külföldön is egy csapásra ismerté vált Kondor Vilmos első kortárs krimijének hősei itt járnak közöttünk. Éppen ezért húsbavágó, időszerű és csípős.

Copyright © Kondor Vilmos, 2015

© Libri Könyvkiadó, 2015, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

ISBN 978-963-310-748-5

Felelős szerkesztő Huszti Gergely

Szerkesztő Sz. Molnár Szilvia

Olvasószerkesztő Györke Mária

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

PROLÓGUS

Ferenczy igyekezett nyugodt maradni, miközben a házaspár közti szócsatát figyelte; már amennyire csatának lehetett hívni azt, ahogy a férfi válogatott gorombaságokat vágott a felesége fejéhez.

Igyekezett.

De nem tudott nyugodt maradni.

– Az mégis hogy van akkor, hogy az én véleményem nem számít, csak azé a büdös kölöké? – csapott az asztalra a férfi akkorát, hogy az ásványvizes üveg tartalmának fodrozódott a felszíne.

– Hogyne számítana – felelte a felesége, félúton a rákvörös és a hamuszürke között. – Mindenkié számít. A tiedé, az enyém, de a gyereké is.

– A kurvaszentséget számítana a véleménye – mennydörögte a férfi, mire a kettejük közt ülő molett nő közbeszólt:

– Kérem, erre semmi szükség nincsen. Azért jöttek el ide, hogy megbeszéljék a problémát, és ebben én legyek a segítségükre.

– Meditálni magamban is tudok – hortyant fel a férfi.

– Mediálunk – javította ki a molett nő. Ferenczy látta rajta, hogy nemrégiben adhatott le pár kilót, mert a bőre kissé lógott a nyakán, és az a blúz nem olyan régen még feszülhetett rajta, mert ez egy kifejezetten feszülős blúz volt. – Segítek maguknak beszélgetni és a végén valamiféle megállapodásra jutni.

– Na, arra befizetek – szegte fel a fejét a férfi, és idegesen meghúzogatta kockás ingének ujját, aztán a nőre emelte véreres tekintetét: – Lefogadom, hogy magának is van véleménye.

– Természetesen van – felelte a mediátor visszafogottan, noha Ferenczy látta, hogy nehezére esik türtőztetnie magát. – De ez most nem rólam és az én véleményemről szól, hanem a maguk házasságáról meg annak a jövőjéről. – Mély levegőt vett, mindkét karját a hatalmas asztal lapjára tette, ujjait összefűzte. – Tudom, hogy most mindenkiben tombolnak az indulatok, de arra kérem magukat, hogy legalább a kis Bence kedvéért legyenek türelmesek és megértőek.

– Ez a maga véleménye? – kérdezte a férfi, és a szája sarka megremegett. Ferenczynek nem kellett találgatnia, hogy vajon hány éves lehet, és hogy mi a foglalkozása, pontosan tudta, hiszen ő volt az a rendőr, aki társával elsőként kiérkezett a pár újpesti lakóparki otthonába. Az első esetnél még csodálkozott, de aztán megszokta: a pesti elitnek legalább akkora része veri a gyerekét, mint két elmaradott kubikosklán együttvéve.

Ferenczy szó nélkül állta a férfi tekintetét.

– Ferenczy százados – fordult feléje a mediátor, szeme alatt sötét karikákkal, válláig érő barna hajjal és zilált frufruval, láthatóan nem volt ideje fésülködésre reggel. – Kérem, foglalja össze az eseményeket. Hogy objektívan, egy kívülálló elfogulatlan beszámolója alapján rögzíthessük a tényeket.

– Beszámolója? – vágta oda a férfi. – Miért, neki talán nincsen véleménye?

– De van – válaszolta feszülten Ferenczy. – Van véleményem, de azt megtartom magamnak. Arra jelenleg senki sem kíváncsi.

– Na, látja, ez kibaszottul holtbiztos.

Ferenczy kezdte unni az acsarkodását.

– A felesége kifejezett kérésére hívtam ide Ferenczy Tibor századost – folytatta a mediátor, és Ferenczy észrevette, hogy bal keze gyűrűsujjának körmét vagy tövig rágta, vagy megszaladt a kezében a kisolló.

Ferenczy felült, kihúzta magát, majd hátratolta kissé a széket, hogy mindkét könyökével a térdére támaszkodhasson, és ebből a szokatlan perspektívából nézte a három alakot az asztal túloldalán: a kockás inges, robbanásig feszült férfit, a vékony, magas, egykoron szép, ma már azonban csak lóarcú feleségét, meg a mediátort, aki úgy babrált a tollával, mintha rá akarna gyújtani. Vagy csak bele akarta vágni a férfi kezébe. Ferenczy fején átfutott, minek megy az ilyen mediátornak, ha képtelen uralkodni magán, és elviselni, hogy a kuncsaftjai csak egy kicsivel jobbak azoknál, akiket ő kap el nap mint nap a város legváltozatosabb pontjain. Aztán arra gondolt, hogy milyen jól fog esni egy feles a körúti épület földszintjén üzemelő talponállóban. Vagy kettő – egy kis hozzáadott értékkel.

– Kétezertíz március negyedikén, azaz alig kevesebb, mint három hónapja tizenkilenc óra negyvenhárom perckor fogadott lakossági bejelentésre reagálva érkeztünk meg kollégámmal a… – emelte tekintetét Ferenczy a férfira, mert már ő sem tudott uralkodni magán, igaz, nem is nagyon akart. – Mi is a neve magának?

A kockás inges férfi szeme úgy akadt fenn, mintha Ferenczy egy százas szöget vert volna a nagylábujjába, de erőt vett magán, és sziszegve, fojtott hangon felelte: – Kálmán. A nevem dr. Kálmán Dániel, a feleségemé Kovács Andrea.

– Ez az – bólintott Ferenczy továbbra is a könyökére támaszkodva. – Tudtam, hogy értelmiségihez megyünk, legalábbis olyanhoz, akinek doktori fokozata van. Szóval dr. Kálmán Dániel lakásán rövid csöngetés után a felesége, Kovács Andrea nyitott ajtót sírva, jobb arcán egy tenyérnyom vöröslött – sorolta Ferenczy unott, hivatalos hangon, melyet évekbe telt elsajátítania, de kénytelen volt, mivel ritkán vezet jóra, ha egy rendőr hagyja, hogy az érzelmei eluralkodjanak rajta.

– Ez nem igaz! – csattant fel a kockás inges. – Én nem ütöttem meg a feleségemet, követelem, hogy mutassa be az erről szóló orvosi látleletet…

– Ez nem bíróság – szólalt meg a mediátor kicsit kaparós hangon. – Azért vagyunk itt, mert a felesége azt gondolta, hogy a bíróság bevonása nélkül is lehet rendezni a maguk között fennálló… véleménykülönbségeket.

Ferenczy ismét felnézett. Valahányszor olyan alakkal találkozott, akit a legszívesebben a falhoz kent volna, mindig összefont ujjait bámulta, mert pontosan tudta, hogy a tekintetéből olvasni lehet. Általában a napszemüvege mögé rejti tekintetét, de azt tegnap valahol elhagyta – vagy egy kocsmában, vagy egy tanúmeghallgatás során –, így maradtak az ujjai.

A mediátor kedves mosolya elvette a kijelentés élét, de Ferenczy biztos volt abban, hogy a nő szándékosan provokálja a kockás ingest. Nem tartotta helyesnek, hogy az ő helyzetében provokálja a részt vevő felek egyikét, csakhogy a kockás inges férfi puszta (jelen)léte is provokáció volt.

– Tájékoztattam a jelenlévőket – folytatta Ferenczy –, hogy lakossági bejelentés miatt vonultunk ki a helyszínre, majd megkérdeztem, hogy mi az oka a hangoskodásnak. Kovács Andrea – pillantott a nőre, aki szégyenkezve lesütötte a szemét, mintha az ő hibája lett volna, hogy a férje megütötte – félreállt az ajtóból, és megkért minket, hogy lépjünk be a lakásba, amit mi megtettünk.

A feleség ekkor Ferenczyre nézett, hegyes orra mintha egy kicsit megnyúlt volna, és más körülmények között vonzó fehér arcában ijesztően villogott kék szeme. Ferenczy megköszörülte a torkát, és folytatta, szenvtelenül, ujjait bámulva.

– A nappaliba érve megpillantottam a gyermeket…

– Bencét – szólalt meg a nő, majd alsó ajkára harapott.

– A kisfiú a könyvespolcnak dőlve ült a földön, vizelettől nedves nadrágban, arcán vörös tenyérnyommal. Bal szemöldöke be volt dagadva, mivel azzal esett neki a szekrénynek az ütés erejétől.

– Ezt nem tudhatja! – kiáltott fel a kockás inges.

De tudhatom, bólintott magában Ferenczy. Sőt tudom.

– Véletlenül megbotlott a játékaiban, amik szanaszét hevernek a szőnyegen – magyarázta a kockás inges, és Ferenczy látta a férfi arcán, mert olyan sokszor látta már ezt a kifejezést életében: elhitte, őszintén elhitte, hogy nem ő ütötte meg a fiát, hanem elesett. Képtelen volt szembenézni azzal, amit tett. A tagadás olyan kényelmes és olyan látványos megoldás.

– Mutassanak látleletet! – pattant fel a férfi.

Ferenczy is azonnal felemelkedett, székét hátratolta, tenyerével az asztalra támaszkodott. Testtartása azt mutatta, mintha tanakodna valamin, ám Ferenczy tudta, hogy ha kell, két lépéssel ott terem, hogy a férj és a feleség közé álljon.

– Megkérdeztem, hogy mi történt.

– Mire én az igazat feleltem! – vágott közbe a kockás inges. – A fiunk elesett, és megütötte magát.

– Van olyan, hogy az embernél elszakad a cérna – bólintott Ferenczy. – Az én apámmal is megesett.

A mediátor és a feleség felhúzott szemöldökkel néztek Ferenczyre. Mindkettejüket meglepte a kijelentés.

– Hogy a maga apjával mi esett meg, és mi nem, nekem ahhoz semmi közöm – mormolta a kockás inges.

– És ehhez még az sem kellett, hogy véleményem legyen – egyenesedett fel Ferenczy, és a nadrágja zsebébe süllyesztette a kezét.

A kockás ingesnek volt annyi esze, hogy tudja, mikor kell visszavonulni.

– Nézze – fordult a mediátor felé. – Én már csak hivatásomnál fogva is liberális nézetű ember vagyok, és hiszek a modern gyereknevelésben…

– És ezt kivel akarod elhitetni, Dániel? – kapta feléje a felesége a fejét. Lófarokba fogott haja enyhe fáziskéséssel követte feje mozdulatát, egy másodpercre megállt a levegőben, csak utána csapódott a nő halántékára.

A férfi azonban ügyet se vetett rá, egyszerre magyarázott a mediátornak és Ferenczynek.

– Nézzék, ne mondják nekem azt, hogy egy gyerek véleményét minden szaros kis dologban figyelembe kell venni…

– A nyári tábor nem szaros kis dolog – jegyezte meg a felesége.

– Örüljön, hogy mehet táborba!

– Ő tölt távol egy hetet az otthonától. Persze hogy számít a véleménye.

– Hatéves – nyelt egy nagyot a férfi. – Mihez kezdjek egy hatéves véleményével?

– Meghallgatod.

– De ha egyszer a mocskos kurva életbe, nem csinál otthon semmit!

– Hatéves. Mit csináljon?

– Te is tudod, hogy nem úgy értettem.

– Hanem?

– Mi tartjuk el. Mi fizetünk neki mindent. – Egy pillanatra elhallgatott, aztán kijavította magát. – Én fizetek mindent. Az iskolát, a teniszt, a tabletet, mindent! Majd ha maga keresi a pénzt arra, amire szüksége van, akkor majd meghallgatom a véleményét. Sőt az is lehet, hogy kikérem! – Mély levegőt vett, és behunyta a szemét. – Hát nem érted, milyen abszurd dolog ez?

– Hogyne érteném – válaszolta a felesége.

– „Kisfiam, nyáron hova menjünk nyaralni? Mi a véleményed? Földközi-tenger vagy Párizs?” – mímelte a férfi a feleségét. – Ilyet még nem baszott a világ, Andrea!

– De, baszott – nyomta meg a szót a felesége, és az obszcenitása valahogy nagyon helyénvalónak tűnt.

– „Bezárt a teniszklubod, kisfiam, a másik elfogadható meg a Kosztolányi Dezső téren van, mi a véleményed, ne keressünk másik sportot?” Hogy a picsába ne! Persze hogy keresünk, olyat, ami a szomszédban van, merthogy én nem foglak a város másik végébe cipelni csak azért, mert teniszezni akarsz, az kurva hétszentség! Ha legalább tehetséges lenne, de olyan balfaszul fogja azt az ütőt, mint kurva a liliomszálat.

– Erről van szó – mondta a nő halkan, inkább csak magának, mintsem Ferenczynek vagy a mediátornak. – Abban se akartad kikérni a véleményét, hogy melyik általános iskolába menjen. Beraktad volna a sarki iskolába, hogy…

– Hogy ott tanulja meg, milyen az élet! Nem egy Waldorfban vagy Montecuccoliban vagy mi az istenben!

– Azt hiszem, amit lehetett, azt maga megtanította neki az életről azon az estén – tette karba a kezét Ferenczy. – Apa többet aligha taníthat a fiának.

A kockás inges férfi megdermedt, akárha villám csapott volna bele, összeráncolt szemöldökkel állt, ökölbe szorított kezének bütykére támaszkodott az asztalon, és fenyegetően tornyosult Ferenczy fölé. Szeme össze-összerándult, ahogy feldolgozta a hallottakat, orrcimpája ki-kitágult minden egyes levegővételnél. Felesége hol Ferenczyre nézett, hol a férjére, majd igyekezett egészen kicsire összehúzni magát, ami nem ment túl könnyen neki.

A pillanat csendjét csak az utca zaja törte meg: a körúton először a villamos csöngetett dühödten, aztán egy autó állt meg csikorgó fékkel, majd egy mentőautó vájt utat magának a kocsik között, őrjítően lassan, folyamatosan vijjogó szirénával. Az idegborzoló hang nem enyhítette a teremben uralkodó feszültséget. Ferenczy azonban várt. Kivárom, mondta magában.

Ki én.

Mert ez csak egyféleképpen érhet véget.

A szirénavijjogáshoz aztán több duda is csatlakozott, a békésnek induló júniusi délelőtt kakofóniába fulladt, erőszakos hangzavarba, amelynek visszhangja még akkor is Ferenczy fülében csengett, amikor a mentő végre távolodott.

Ezt a pillanatot választotta a mediátor arra, hogy megszólaljon a másodszorra is rájuk borult csöndben.

– Nekem is ez a véleményem. Mindent megtanított neki, amit apa taníthat a gyerekének – jegyezte meg a molett nő. Ferenczy meg mert volna esküdni rá, hogy ugyanolyan magas, mint a mellette ülő szőke nő, csak az a tíz kiló plusz, attól gondolja úgy, hogy molett. Dehogy molett. Inkább vakmerő.

A kockás inges elhűlve nézett a mediátorra.

– Tudja, nekem is megvan a magam véleménye, akárcsak a fiának – folytatta a mediátor. – Most akkor engem is meg fog ütni? – tette fel a kérdést, józan hangja ellenére meglehetősen pimaszul.

Ferenczy már akkor mozdult, amikor a nő még be se fejezte a kérdését. Noha nem voltak hosszú lábai, három lépéssel megkerülte az asztalt, és pont időben ért oda a mediátor és a kockás inges közé.

A férfi ütésre emelte a kezét, de nem tenyérre nyitva, hanem ökölbe szorítva. Ferenczynek persze mindegy volt, mert a kockás inges ökle már az ő mellkasát érte. Az is elég lett volna, ha a férfi csak felemeli a kezét, de mivel megütötte, Ferenczy nagyjából úgy reagálhatott, ahogy csak akart. Nagyjából.

Ő mégis visszafogottan reagált. Jobb lábával hátralépve tompította az ütés erejét, aztán villámgyorsan felemelte két kezét – még szerencse, hogy bőrzakója a szék támláján lógott, mert hónaljban kissé szorít –, testsúlyát áthelyezte bal lábára, majd akkorát taszított a kockás ingesen, hogy a nála majdnem egy fejjel magasabb férfi azonnal eldőlt. Nagy robajjal földet ért, feje hangosan koppant a padlón, és Ferenczy a következő pillanatban már a mellkasán térdelt. Bal térdét a férfi torkába nyomta, jobb cipője sarkát pedig a bal tenyerébe, a férfi meg csak nyögni tudott, de azt hangosan tette, bal keze ugyanis a teste alá szorult, és nem sok esélye volt előhúznia onnan.

Ferenczy közel hajolt a férfihoz, egészen bele az arcába, látta a szemében a félelmet meg a dühöt, érezte a szájszagát, látta az orrlyukából kilógó szőrszálakat, és nézte, ahogy a pupillája összehúzódik. Majd kitágul.

Nyílt az ajtó.

– Tibor?

– Gyere, Kareszkám, vidd be a doktor urat, mert nem átallott rám támadni.

Kollégája, egy nála húsz kilóval nehezebb, és húsz centivel szélesebb solymári srác úgy fordította hasra a kockás ingest, ahogy ő szokta Mihályt, amikor még a kertben hancúroztak, aztán rákattintotta a csuklójára a bilincset, és talpra rántotta.

A két nő ijedten állt, de egyikük sem bírta meggyőzően palástolni megkönnyebbülését. A szőke nő vékony szája mosolyfélére húzódott, a mediátor kipirult arca pedig megrándult, ahogy Ferenczy kollégája nagyot rántott a kockás inges bilincsén.

Ferenczy felkapta a szék támlájáról bőrzakóját, belebújt, majd kurtán biccentett a két nő felé, és nem csukta be maga után a jogvédő iroda lakásának ajtaját, amikor kilépett a gangra. A liftbe már idefelé jövet sem volt gusztusa beszállni. Az egyik lépcsőfordulóban egy idős férfi egy elaggott fikusszal birkózott, az udvarról pedig bagzó macskák kurrogása hallatszott fel.

Ferenczy elsétált a dugig telt kukák, a málló vakolat és a zavaros üzenetekkel teli faliújság mellett, megnyomott minden gombot és kapcsolót a bejárat mellett, és amikor az ajtó végre berregni kezdett, kilépett a körút zajos forgatagába. A 4-es villamos megállója felé éppen egy középkorú asszony szaladt, kezében egy csokor sárgarépát lengetett.

Ferenczy az órájára nézett. Fél hat. A műszak ötkor lejárt.

Benyúlt bőrzakója zsebébe, ujjai hamar megtalálták a gyógyszeres fiolát. Meg se kellett ráznia, tudta, hogy ott van benne az a két nyugtató, amivel pont kibírja hazáig.

A kocsma előtt négyen ittak két korsó sört és szívtak három cigarettát. Ferenczy belépett a késdobálóba, amelynek méltán volt rossz híre a Baross utcában, és még azon is túl. Pár tekintetben felismerés villant, a pultoséban azonban semmi, amikor lerakta Ferenczy elé a két kupica jägert.

Egy nyugtató, egy kupica.

Megrázta a fejét. Hozzáadott érték nélkül a pia nem sokat ér.

A meleg lassan áradt szét benne.

Ennek a doktornak olyan nagyon szívesen össze-vissza törte volna a fogazatát.

De nem tehette, így a feszültség még mindig ott rugózott benne.

Még egy nyugtató, még egy kupica.

Mindjárt jobb lesz.

Nem volt kedve társalogni. Kocsmában soha nem társalgott, kivéve, ha Györgyjóskával ivott együtt. Őt különben sem lehetett józanul elviselni. Őt meg a dumáját.

Kifelé menet megcsúszott a földre loccsant sörön, és meg kellett kapaszkodnia egy kontyos nő csontos karjában, aki fogatlanul nevetett rá: – Ne olyan hevesen, édesem, a vécé balra, a nőibe menjél szépen, ott több a hely, két perc, kettő – mutatta csontos ujjával –, és én is ott leszek.

Ferenczy a kocsmaajtóhoz ért, és kilépett rajta. A lemenő nap fénye megcsillant egy szemben lévő ablakon, elvakította egy pillanatra, de a film nem ettől szakadt el. Nem mintha számított volna, hogy mitől. Elszakadt, és kész. Mire robotpilótára kapcsolva hazaért, nemcsak a kocsmában forgott film kapott fényt, és égett el, hanem az egész délután is – mediátorostul, feleségestül, kockás ingestül.

ELSŐ RÉSZ

„Vigyázz! Az erőgép én vagyok!”

LGT

EGY

Alig múlt el kilenc óra, Ferenczy már érezte, hogy pokolian meleg nap előtt áll, bár korántsem olyan forró előtt, mint azon a késő délelőttön, amikor a miniszterelnök meghalt. Június közepe volt, Ferenczy mégsem vette le magáról bőrzakóját, inkább igyekezett a lehető legkevesebbet mozogni, ezért a budai kerthelyiség ivókútjának támaszkodott. A fák lombja vetette árnyék azonban megtévesztette: a nap sugaraitól ugyan védelmet nyújtott, de az éjszakáról ottragadt meleget sem engedte elszökni. Reggel kilenc múlt pár perccel azon a keddi napon, és Ferenczy arra lett figyelmes, hogy nem az ügyön jár az agya, hanem azon, hogy alig hallja a forgalom zaját. Megfordult, kinézett a bukszusok zegzugos ágain keresztül a kis utcára, ahol csak néha gördült el egy-egy autó. Ezért ünnepelték éppen itt a miniszterelnök születésnapját, Flavio étterme ugyanis kétsaroknyira volt a budai hegyekből lefelé hömpölygő forgalmat nehézkesen áteresztő főúttól, de a jelek szerint lehetett volna valahol vidéken, sőt akár Toszkánában is, az sem védte volna meg a miniszterelnököt.

– Még egy kávét? – termett mellette egy pincérlány. Rövid haja művészi kócban állt, szeme élénken csillogott.

– Köszönöm, nem.

– Még valamit? – tudakolta a lány. – Hozhatok vizet? Üdítőt?

– Köszönöm, nem.

– Esetleg valami nehezebbet?

– Nehezebbet?

– Remek grappánk van, múlt héten hozták Firenze mellől. Raddából.

Ferenczy majdnem bólintott, de végül megrázta a fejét. Legyen bármilyen hosszú egy nap, a közepén soha nem ivott, csak a végén.

– Maga itt volt azon a napon? – kérdezte a lánytól, aki a tálcát a hóna alá csapva közelebb lépett Ferenczyhez, mert a faágakon áttörő napsugár elvakította barna szemét.

– Igen – válaszolta a lány óvatosan.

– Hozna nekem mégis egy pohár ásványvizet? – gondolta meg magát Ferenczy.

– Persze – felelte a lány némileg meglepve, mert láthatóan arra számított, hogy ismét el kell mondania mindent. A nap megvilágította telt ajkát; Ferenczy tisztán látta az apró pihéket az orra alatt.

Ferenczy fogta a gyűrött bőrmappát, és felvette az ivókútról. A murván elhaltak a lány léptei. Az étterem kihalt volt, jóllehet a helyszínelést már tegnapelőtt befejezték, a tulajdonosok vonakodtak kinyitni, és Ferenczy szerint nem a jövő heti étlapon tanakodtak, hanem inkább azon, hogy mihez kezdjenek, mert nem sok jót lehetett jósolni egy vendéglátóhelynek, ahol Magyarország miniszterelnöke élete utolsó minestronelevesét ette, mielőtt arccal beleborult volna a tányérba.

Több online fórum és portál sem volt képes ellenállni a kísértésnek, és hosszasan poénkodtak azon, hogy a kormányfő utolsó másodpercei egy tál minestronéban teltek el. Voltak, akik méltatlannak találták ezt, mások kifejezetten isteni igazságszolgáltatást láttak a haláleset körülményeiben, Ferenczy azonban csak sóhajtott, mert tudta, milyen érzés az, megtalálni valakit arccal a tányérban. Nemegyszer lépett be úgy a budakeszi rehabilitációs intézet ebédlőjébe vacsoraidőben, hogy apja arcát az éppen aktuális főzelékből kellett kiemelnie. Eleinte bosszantotta, aztán rájött, hogy bosszankodás helyett nem kellene olyan halálosan komolyan vennie az egészet, lévén az apját sem különösebben zavarta, és nem azért, mert nem tudott magáról. Lehet annak valami egészen különös svungja, amikor az ember kiejti a kanalat a kezéből (amelyet eleve nem tudott rendesen megfogni), aztán lassan beleborul a főzelékbe, és utolsó erejével még annyit sikerül elérnie, hogy a fejét elfordítsa. Egészen más lehet a perspektíva a zöldbabfőzelék szintjéről – ha az ember életben van. Ha nem, az már más eset.

Akárki végzi így, akármi miatt, ez nem különösebben méltányos halál. Éppen elég, hogy a szívinfarktus ilyen gyorsan elviszi, de hogy egy tányér zöldséglevesben koppanjon a feje felesége, gyerekei és nagyjából százötven egészen közeli barát szeme láttára – nos, ez valóban nem járja.

Belelapozott a mappájába. Egyfelől nem bánta, hogy nem volt itt a kihallgatások és a nyomrögzítés során, ahogy hallotta a kollégáitól, az maga volt a pokol. A miniszterelnök személyes biztonságáért felelős különítmény tagjainak a testükkel kellett védeniük a kormányfő feleségét és lányait, annyira elszabadultak az indulatok. Többen merényletet kiáltottak, mások fedezékbe bújtak az Iszlám Állam támadása elől, sokan szabályszerűen ledermedtek, mások térdre estek, és zokogva imádkoztak, de akadtak olyanok is, akik annyira elmerültek a pármai sonka és a sárgadinnye ízvilágában, hogy észre se vették, mi történt. Egy élelmesebb tanú a zűrzavart kihasználva retiküljébe evőeszközöket tömködött, férje zsebéből meg szalvétába csomagolt sonka került elő, nagyjából negyvendekányi.

Még aznap este elhangoztak az első kritikák úgy az ellenzék, mint a kormánypárt soraiból, mely szerint elfogadhatatlan, hogy erre senki sem készült fel. Ferenczy csak legyintett: egyetlen kabinet hozzáértésének, vagy hozzá nem értésének sem lehet fokmérője, hogy mennyire készül fel arra a pillanatra, amikor a kormány fejének szíve egyszer csak megáll, ráadásul pont egy tányér olasz zöldségleves fölött.

A kérdés ugyanis nem az, hogy felkészült-e rá valaki, és hogy kicsoda miféle mulasztást követett, vagy nem követett el. A kérdés az, hogy mégis mitől állt meg a miniszterelnök szíve. A kormányzó Magyar Polgári Párt azonnal kiadott egy sajtóközleményt, mely szerint a kormányfő természetes okoknál fogva halt meg.

Mégis hogyan?, kérdezte magában Ferenczy, amint átfutotta a kurta sajtóközlemény másolatát a mappájában. És honnan veszik, hogy természetes okoknál fogva? Kiolvasták a frakcióvezető vizeletéből? Vagy a parlament elnökének tenyérjósa mondta? Valamiféle kommunikációs okosságot sejtett a bejelentés mögött, a miniszterelnök holttestét ugyanis mindenféle protokollt és előírást felrúgva azonnal elszállították, majd az egyetemi klinikán egy ismerős és megbízható orvosprofesszor felboncolta, a rendőrség teljes kizárásával.

– A víz – jelent meg előtte a lány.

– A víz – bólintott Ferenczy, majd letette az ivókútra a mappát, előszedte a zsebéből elektromos cigarettáját, és olasz módra megvonta a vállát, amikor a lány megpillantotta a furcsa kis kütyüt. – Nem magamtól – magyarázta Ferenczy.

– Azt sejtettem – mosolygott a lány. Könnyű mosolya volt, barátságos és őszinte, nem mentes a kacérságtól, de akár a lánya is lehetett volna, futott át Ferenczy fején. Ettől függetlenül jólesett neki, hogy a lány flörtöl vele.

– Még csak meg se tudom kínálni – ingatta a fejét Ferenczy.

– Emiatt ne bánkódjék – válaszolta a lány, és karba fonta a kezét, amitől kirajzolódtak pólóján gusztusos mellei.

Ferenczy leszívta a füstöt, aztán kifújta.

– Kér egy slukkot? – nyújtotta a lány felé, maga sem tudta, miért.

– Ha nem haragszik, inkább nem – mosolygott a lány, majd hozzátette: – Kétszer is megnézem, hogy mit veszek a számba. – Azzal fejét kissé oldalra billentve sarkon fordult, és eltűnt. Ferenczy meg csak állt, és igyekezett úgy tenni, mintha értette volna, hogy mi történt.

Szívott egyet a szipkaszerű rúdból, és ha nagyon őszinte akart lenni, nem volt annyira ellenére. Belekortyolt a hideg ásványvízbe, aztán letette a poharat a mappára, ellökte magát az ivókúttól, és odaballagott a kerthelyiség végébe, ahonnan belátta az esemény egész helyszínét. Ízlésesen berendezett téren tartották a kormányfő születésnapi ebédjét. Százötven vendég volt hivatalos rá, négyes-hatos asztaloknál ültették le őket, és ettől nem is tűnt olyan népesnek a vendégsereg. Harmincegy asztalnál elfértek a vendégek, miközben a miniszterelnök a családjával egy kisebb emelvényen foglalt helyet, egy hosszabb asztalnál. Esküvőkön szokott így történni, bólintott Ferenczy. Lent ül a násznép, egy dobogón meg a friss és ropogós pár a csatolt családi egységekkel. És egy esküvőn ez rendben is van, de egy születésnapi ebéden? Biztosan volt is rá elfogadható magyarázat, de Ferenczyt nem igazán érdekelte. Így ültek, lelkük rajta. Mivel a kormányfőnek délután jelenése volt a parlamentben, korábban álltak neki az ebédnek, amikor nem sokkal tizenkét óra előtt a miniszterelnök… Ferenczy megállt, a dobogóra pillantott, becsukta a szemét, és felidézte az egyik tanúvallomás részletét. „A miniszterelnök a szájához emelte a kanalat, a szemüvege mögül elégedetten ránk nézett, és lenyelte a levest. Aztán hirtelen megmerevedett, mint akibe áramot vezettek, a nyakán még egy ér is kidülledt. Amikor kiesett a kanál a kezéből, már mindenki tudta, hogy baj van, a legtöbben mégis halálos csendben figyelték, mintha valami koncerten vagy színházi előadáson lettünk volna, szóval figyeltük, ahogy a kanál pattan egyet a tányéron, leesik a földre, a kormányfő arca elszíneződik, nyelve kidülled a száján, majd elernyed, és fejjel beledől a zöldséglevesbe.”

Hát így. A halottvizsgálati jegyzőkönyv szerint a miniszterelnök halálát szívinfarktus okozta, és ezt a rövid megállapítást szokás szerint három oldalon keresztül magyarázták. A hivatalos indoklást mindenki elfogadta, úgy a kormányzó Magyar Polgári Párt és koalíciós partnere, a Demokrata Keresztények, mint az ellenzéki Szocialisták Magyarországi Pártja és a Magyar Élet Pártja. Azzal nem lehet vitatkozni, hogy a miniszterelnök meghalt, ahogy azzal se nagyon, hogy miben halt meg. (Egy tányér levesben. Lehetett bármekkora politikus, tehetett bármit, lehetett volna akár tömeggyilkos is, az utókor csak ekként fog emlékezni rá: A Miniszterelnök, Aki Egy Tál Zöldséglevesben Halt Meg. Ennél fanyarabb és fájóbb örökséget nehéz lenne találni. A szakácsról nem is beszélve, aki azonnal katatón állapotba került, azóta se sikerült kihallgatni.)

A „miért” viszont már sokkal érdekesebb kérdés. Ferenczy nem tagadta: akkor is érdekelte volna a „miért”, ha nem annak a nyomozócsoportnak a tagja, amelyik pont erre a kérdésre kereste a választ. Lehetőség szerint jobbat azoknál a válaszoknál, amelyek minitornádóként pusztítottak minden fórumon, ahol felbukkantak: a hájas szíve vitte el, a szívtelensége vitte el, a Moszad végzett vele, a maffia végzett vele, az ukrán szakadárok végeztek vele, egy darab zeller végzett vele, illetve az úr nyomta bele a tarkójánál fogva a levesbe, mert nem élt kellőképpen aktív keresztyén életet. Ferenczy nem foglalkozott ezekkel, őt a tények érdekelték, azokkal ugyanis lehet vitatkozni, bár nem nagyon érdemes. Rendőrként megtanulta elfogadni a tényeket akkor is, ha nem szerette azt az üzenetet, amelyet közvetítettek.

Előhúzott egy széket a fal mellől, lerakta a kerthelyiség közepére, és leült rá.

Az étterem teljesen kihalt volt. A nap tempósan kúszott felfelé az égen, és Ferenczynek megfordult a fejében, hogy hamarosan le kell vennie a zakóját. Ennek a helynek vége, nézett körbe. A fene tudja, hány milliót, tízmilliót raktak bele abba, hogy elhozzák Budára Toszkána hangulatát, és rakhatnak még bele tízszer ennyit, a Flavio az idők végezetéig az az étterem lesz, ahol a miniszterelnök belefulladt egy tál minestronéba. Addig legalábbis, amíg be nem csukják pár hónapra, majd átnevezve ki nem nyitják ősz elején, amikorra a miniszterelnök emlékéből néhány utcanév marad csupán, pár savval meg festékkel leöntött köztéri szobor, egy-két üresen kongó kézilabdacsarnok meg könyvek tucatjai, melyek siratva értékelik az örökre elveszett politikai géniuszt, vagy elemzik mindazon helyrehozhatatlan sebeket, amelyeket a magyar nemzet és történelem testén ejtett.

Annak ellenére, hogy Ferenczy a tényeket szerette, nem állt ellen a spekulációnak, hiszen egy nyomozás alapvetően úgy indul. Hogy az ember spekulál. Vagy egyedül, vagy a kollégáival, vagy a haverjaival. Hacsak nem áll ott a gyilkos vértől csöpögő késsel az áldozat fölött, a nyomozás mindig spekuláció, amely viszont tények betonalapjára épül. Minél több a tény, annál biztosabb az alap.

Tények, dőlt hátra Ferenczy a széken. Az utcán egy dízelautó böffent életre, és a kipufogófüstből a kerthelyiségbe is jutott egy kevés. Ferenczy megvakarta az állát, majd megcsóválta a fejét. A délelőtti eligazításra nem ártott volna megborotválkoznia. A kis utcán egy busz ereszkedett le csikorgó fékekkel. Az étterem belsejében megszólalt egy rádió, majd edények csörömpöltek.

Tények.

A miniszterelnök két nappal múlt ötvenéves, amikor meghalt.

Soha az életben nem sportolt, leszámítva azt a néhány métert, amelyet nagyobb futóversenyeken kocogott le egy-egy ügy támogatása (valamint szavazótábora és népszerűsége növelése) érdekében.

Akárki láthatta, hogy legalább tizenöt, ha nem húsz kiló fölösleg van rajta, és a nagyközönség elé nem került halottvizsgálati jegyzőkönyvben azt is feketén-fehéren feljegyezték, hogy haskötőt hordott, amely ugyan nem ápol, és el sem takar, de legalább az ember le tud hajolni megkötni a cipőjét anélkül, hogy céklavörös legyen a feje, és a vérnyomása kétszáz fölött tanyázzon.

Az sem vita tárgya, hogy stresszes volt-e a kormányfő munkája és élete, már ha egyáltalán ketté lehet választani a kettőt. Ráadásul ott volt a három lánya, akikből egy is sok lett volna, valamint a felesége, aki még a férjénél is jobban szeretett a kamerák előtt pózolni, és régóta suttogták, hogy önálló politikai pályára akar lépni, először képviselőként egy nőket támogató párt színeiben, ám hogy utána hol akar kikötni, senki sem sejthette.

Ferenczy szerint már ennyi is elég a szívinfarktushoz, amely az országban minden második férfit veszélyeztet, és minden negyedikkel végez.

Nincs ezen olyan sok nyomoznivaló. Tessék, kérem, odébb menni, hazahurcolkodni, nincs itt semmiféle látnivaló.

De van.

Magyarország miniszterelnöke meghalt.

Egyelőre Ferenczy tudta a legkevésbé, hogy miért. Pedig volt egy rakat ténye. Ezért is jött el ide, a helyszínre.

Jobb híján ott kezdte, ahol mindig kezdeni kell. A helyszín megtekintése után beszélni akart az alkalmazottakkal, jóllehet alaposan kikérdeztek már mindenkit, és a tanúvallomások két vaskos dossziét töltöttek meg. Éppen megindult volna a konyha felé, amikor rezegni kezdett a zakója. Kezét a jobb zsebére tette, de nem az a telefon jelzett hívást. Villámgyorsan előkapta hát a másikat a bal zsebéből, mielőtt megszólalhatott volna a csengőhang, mert azt nem bírta elviselni.

Stefanovics számát mutatta a kijelző. Gyorsan a jobb felső sarkába pillantott.

Tíz óra múlt huszonegy perccel.

Megnyomta a zöld gombot, aztán amilyen messze csak tudta, eltartotta a fülétől a készüléket:

– Ferenczy! A kurvák fasza égjen kokszon a tieddel együtt, ha nem vagy itt az eligazításon tíz percen belül!

– Igenis – felelte, majd bontotta a vonalat. Az elektromos cigarettát zsebre vágta, majd kilépett a kertkapun, sietősre fogta a lépteit, és még időben elérte a megállóban kedélyesen füstölgő buszt, amelyről tudta, hogy tíz perc alatt nemhogy a Teve utcába, de még a Délihez sem ér oda.

KETTŐ

Stefanovics István éppen egy monitor mellett állva magyarázott, amikor Ferenczy belépett a terembe, amelyet rendőrök, számítógépek, feszültség meg egy miniszterelnök-helyettes és kísérőinek népes csapata töltött meg.

Stefanovics alezredes, az egység parancsnoka villámló tekintettel nézett Ferenczyre, amikor az becsukta maga mögött az ajtót, de folytatta a mondatot:

– …munkánk segítése végett átadom akkor a szót Kádár Józsefnek, a miniszterelnök helyettesének, aki az új kormányfő kinevezéséig a kabinet munkáját irányítja.

Kádár elégedetten és komoran bólintott, és a mozdulattól rengett a tokája. Nem annyira, amennyire a komikusok ezt általában kifigurázzák, de a hájredők mozgásba lendültek, és akkor se hagyták abba, amikor Kádár kenetteljes hangon megszólalt, akár egy tisztességtelenségben megőszült plébános valahol a Balaton-felvidéken, egy ködös márciusi vasárnap reggelen:

– Köszönöm! A maguk feladata jelenleg a legfontosabb az országban: kideríteni, miért halt meg a kormányfő – darálta a szavakat. – Ha megtalálják a miértre a választ, akkor már csak egy lépés választja el magukat attól, hogy megtalálják a felelőst is ezért a rettenetes bűnért, amely az egész országot megrázta.

Ferenczy a falnak támaszkodva állt, és körbejártatta tekintetét a nyomozócsoport tagjain. Ha meg is voltak rázva, nem mutatták jelét, igaz, ennél meredekebb bűncselekményekben is kellett már nyomozniuk úgy egyenként, mint alkalmi egységek alkalmi tagjaiként.

A miniszterelnök-helyettes mögött két fapofájú testőr állt, akiknek aztán semmi keresnivalójuk nem volt a rendőrség épületében, pláne nem abban a teremben, mégis ott álltak, és csak a fülükbe dugott apró fülhallgató különböztette meg őket Kádár csapatának többi tagjától, akik ugyanolyan komorak, szenvtelenek és merevek voltak, mint a testőrök, azt az egyetlen nőt kivéve, akin többek szeme is megakadt. Ferenczyé is, holott nem volt az esete. Rogattoni Károly, Stefanovics egyik helyettese lépett be ekkor nesztelenül az ajtón, és odasietett a kis csoporthoz, de nem a főnöke, hanem a miniszterelnök-helyettest őrző testőrök mellé állt, és ezen Ferenczy egy percig sem volt meglepve, azon viszont igen, hogy ilyen késve érkezett. Hogy nem nyomozott, az egészen biztos, mert az nem megy neki.

– Kérem – tárta szét hatalmas karját Kádár. – Kérem – ismételte. – Mindannyian tudjuk, hogy a kormányfő halála nem volt véletlen.

Ferenczy szemöldöke felszaladt a homloka közepére. Tegnap még természetes okoknál fogva halt meg a kormányfő, legalábbis a kormánypárt szerint.

– Mindannyian? – kérdezte halkan, ám kérdése így is betöltötte a Kádár bejelentését követő száraz csöndet. – Tudjuk?

Stefanovics szeme ismét Ferenczyre vágott, a benne rejlő üzenet egyértelmű volt. Ferenczy vállat vont.

– Mindannyian. Tudjuk – felelte Kádár, arcán olyan mosollyal, hogy attól egy pedofil is hátralép kettőt. – A kormányfő munkája végtelenül fontos volt a nemzet jelene és jövője szempontjából, történelmi jelentőségű, és mindvégig dacolt azokkal, akiknek az érdekeit sértették az ő intézkedései és tettei. Pontosan tudjuk, kikre gondolok – folytatta a miniszterelnök-helyettes, és eltökélten megsimította a bajszát.

– Kikre? – szólalt meg ismét Ferenczy. Minden fej feléje fordult, még a faarcú testőrök arcán is mintha rángott volna egy ideg. – Elnézését kérem, amiért ennyire tudatlannak látszom, de a rendőrségnél mi speciel szakmai munkát szoktunk végezni, és igyekszünk távol tartani magunkat a politikától, ami gyakran jobban megy, mint fordítva: a politikának távol tartania magát tőlünk.

Valaki felszisszent.

A viaszos csendben hallani lehetett, hogy abbahagyja a rágózást, majd nyel egyet.

Kádár mosolya hirtelen nyájas lett, amint két kezét szélesre tárva egyetlen intéssel mintha az egész termet megáldotta volna, tokája méltóságteljesen rengett. – Uraim! Nincs ma a kormánynak olyan tisztségviselője és a Magyar Polgári Pártnak olyan vezetője, aki ne azt várná el maguktól, hogy a legtisztább módon, szakmai tudásuk birtokában álljanak neki a nyomozásnak. Már csak azért se, mert alapvetően én egy… – hatásszünetet tartott – senki vagyok.

Kádár várt egy pillanatot, hogy kijelentése megtegye a kellő hatást.

Ferenczy szemét végig a miniszterelnök-helyettesen tartotta, aki azonban csak egyszer nézett rá éles, okos szemével, aztán tekintetét a többieken jártatta.

„Én egy senki vagyok” – visszhangzott Ferenczy fejében a mondat, amely ebben a formában több fenyegetést hordozott, mint ha azt közölte volna: „Én vagyok az atyaúristen.”

– Én maguknak nem adhatok semmiféle utasítást – folytatta Kádár, és mellette Stefanovics képtelen volt leplezni feszültségét, és a szája sarkát rágta –, hiszen nem én vagyok a belügyminiszter. Márpedig az alkotmány értelmében maguk a belügyminiszter alá tartoznak.

Ferenczy telefonja pittyent párat.

Előkapta, és az egyik monitor takarásában megnézte az üzenetet: „Ne felejtsd Mihályt elvinni akupunktúrára. Négyre!”

– Én mindössze annyit teszek, hogy megosztom magukkal azokat a gyanúkat, amelyek a kormány legbelsőbb köreiben merültek fel a kormányfő halálával kapcsolatban. Nem állítom, hogy szándékosan megmérgezték volna – itt mély levegőt vett, mint aki még most is nehezen hiszi el a történteket –, de minden lehetőséget meg kell vizsgálni. Talán elhamarkodottan közöltük, hogy a miniszterelnök természetes halállal halt meg, de ezt a kijelentést a nyugalom és a rend megőrzése végett kellett megtennünk. – Sóhajtott. – Gondoljanak bele, mi történt volna, ha kiderül, hogy a kormányfőt megölték. – Ferenczy belegondolt. – Kérem, üljenek le – intett Kádár, mire azok is leültek, akik eddig valamiféle oknál fogva úgy érezték, hogy állniuk kell. Ferenczy csak akkor rúgta el magát a faltól, és húzott ki egy széket, amikor Stefanovics tekintete lyukat égetett a homlokába.

– Szeretném tájékoztatni magukat mint a rendőrség legkiválóbb nyomozóit azokról a gyanús információkról és titkos jelentésekről, amik abba az irányba mutatnak, hogy a kormányfő halála nem természetes módon következett be – vette el Kádár a dossziét, amit az egyik arctalan embere nyújtott oda neki, kinyitotta, majd orrára tűzte olvasószemüvegét. – A Polgári Párt politikai elemzői úgy vélik, hogy a kormányfő halálából a legtöbbet a Magyar Élet Pártja profitál. Mint azt mindannyian tudják – darálta a szöveget Kádár, Ferenczy azonban a mögötte álló nőt nézte. Tudta, hogy kicsoda, mindenki tudta, hogy kicsoda. A kormány kommunikátora. Ismerős volt neki, de képtelen lett volna megmondani, hogy honnan. Különben is tizenkettő egy tucat ezekből a nőkből. Testüket csak eszközként használták, mint egy fényesre suvikszolt ékszerdobozt, egy gramm súlyfelesleg nem volt rajta, tartásán látszott, hogy egyetlen nap alatt több időt tölt az edzőteremben, mint Ferenczy egy egész év alatt. Ruhája csak arra volt jó, hogy takarja ezt a testet, egyébként ugyanolyan vállalhatatlan volt, mint a frizurája. Térd alá érő szürke szoknya, fehér blúz, piszkosfehér blézer, haja lófarokban, és Ferenczy szinte hallotta a kelleténél jóval szorosabbra húzott hajszálak sikítását. Arca akár bájos is lehetett volna, de olyan kifejezés ült rajta, amely minden kormányfukcionárius sajátja: komoly ember vagyok, fontos dolgom van, minden percem drága, sokkal drágább, mint a te perceid meg óráid együttvéve, hát még a nyamvadt kis életed. Ferenczy végül lemondóan félrenézett: honnan ismerné a nőt? Sehonnan. Annyi arcot látott már, annyi sorsot fűzött már le, annyi emlékfoszlány dacolt benne a felejtés kényszerével, hogy nem volt értelme tovább kutatnia az agyában. Egy dologban azonban mégis biztos volt: a nő a maga szenvtelen és rideg módján csinos, és arra is meg mert volna esküdni, hogy néha egy-egy apró mosolyféle szaladt át szája jobb sarkából a balba, de a következő pillanatban már megint Kádárt nézte, és az őt hallgató rendőröket.

A miniszterelnök-helyettes végzett a felsorolással, hogy melyik pártnak és miért állt volna érdekében eltenni láb alól a kormányfőt. Ferenczy még csak a fáradságot sem vette arra, hogy jegyzeteljen, jóllehet kollégái zöme ezt tette. Annyira nem volt nehéz a képlet, hogy bármit is papírra kellett volna vetnie. Érdekében sokaknak állhatott a kormányfő meggyilkolása, és ha csak egy kicsit kekecebb kedvében lett volna, felvetett volna még pár ötletet azt illetően, hogy ki akarhatta még a miniszterelnök halálát a CIA-tól a Méhtenyésztők Önsegélyező Egyletéig. Kádár ugyanis elfeledkezett arról, hogy a motiváció (vagy puszta érdek) lehetőség nélkül annyit ér, mint egy csónak evező nélkül: ha az ember erőteljesen billegteti, azt az illúziót kelti, mintha haladna, de előbb vagy utóbb beleborul a vízbe.

Kádár végre befejezte kiselőadását, és a nyomaték – meg a gyengébbek – kedvéért elismételte, hogy a részéről semmiféle nyomást nem akar gyakorolni a nyomozó szervek munkájára, mert a független rendőrség mindenkinek közös érdeke, ahogy az is, hogy amennyiben mégis gyilkosság történt, úgy az elkövetőt minél előbb megtalálják.

– A kormány és a rendőrség közös munkájának összehangolásával kapcsolatban megkértem Stefanovics parancsnokot, hogy jelöljön ki egy személyt, aki kellő szinten és eréllyel tudja képviselni a rendőrség álláspontját.

Ferenczy elmosolyodott. Most jön a meglepetés.

– A parancsnok a feladatra Rogattoni Károly őrnagyot jelölte ki, akinek kiváló kapcsolatai vannak a kormány belső köreivel, így arra kérem, hogy ugyanazzal a bizalommal forduljanak hozzá, amilyen bizalmat mi tanúsítunk iránta. Köszönöm.

Ferenczy kis híján elröhögte magát, és csak azért nem tette, mert Rogattoni kedélyes kinézete és nyájas tekintete ellenére kegyetlen és könyörtelen ellenfél, akivel nem feltétlenül a kenyéradó gazda előtt érdemes összekapni.

– Bazdmeg – szólalt meg mellette Nádas Tünde, az egység egyetlen női nyomozója. – Azért ezt nem kellene ennyire nyíltan.

Ferenczy a helyes kis nőre nézett, akinek nem is kellett volna olyan sokat tennie azért, hogy csinos legyen.

– Most legalább tudjuk, hogy hány óra van, nem? Lapok kiterítve az asztalra – mondta neki Ferenczy halkan, kezével imitálva a mozdulatot. – Aki mostantól sem tudja, hogy merre hány a lépés, annak nem itt van a helye.

– Sokaknak nincs itt helye, te is tudod – húzta fel vékony szemöldökét a nő. – Szerintem a… – De gyorsan elharapta a mondatot.

A kormánykommunikátor előrelépett, mialatt Kádárt a testőrei kikísérték a teremből.

– Uraim és… – emelte a kezét a szeme elé, mert a neoncsövek fényében nem látta be az egész termet – hölgyem, köszönöm a figyelmüket, és feltétlenül tájékoztatni szeretném önöket arról, hogy a hírzárlat továbbra is érvényben van a miniszterelnök halálát illetően, ezért kérem, hogy akkor se nyilatkozzanak a sajtó munkatársainak, ha ez elkerülhetetlennek látszik. Köszönöm – biccentett a nő, majd kikapcsolta az obligát mosolyt az arcán, és még ki se lépett a teremből, amikor Stefanovics elüvöltötte magát: – Ferenczy!

Mindenki összerezzent, Ferenczy pedig felállt, és elindult a parancsnok felé, aki Rogattonival sugdosott éppen valamiről. Nem sietett, nagyjából sejtette, hogy mit fog megosztani vele Stefanovics, aki egyszer, nem is olyan régen még elsőrangú nyomozó volt, de ahogy egyre feljebb haladt a ranglétrán, úgy változtak a szempontjai és indítékai, és a végén Ferenczy képtelen volt magában hova tenni a parancsnokot annak ellenére, hogy orgánuma lassan húsz éve megingathatatlanul visszhangzott a nyolcadik kerületi parancsnokság épületében.

Kollégái, mind a tizennyolcan, lázas cselekvésbe kezdtek. Volt, aki tényleg dolgozott, többen azonban csak úgy tettek, mintha, és Ferenczy ezt meg is tudta érteni. Kádár szavait arról, hogy ő itt egy senki, természetesen senki sem hitte el, senki sem vette komolyan. Többé-kevésbé utasításba kapták, hogy kik után nyomozzanak, amivel Ferenczynek semmi baja nem volt, azt leszámítva, hogy a dolgok azért nem így mennek.

Számítógép-billentyűk kopogtak, telefonok csörögtek, fojtott hangok tettek fel kérdéseket, a sarokban az egyik neonlámpa villódzott, és Jegrics alatt megint összeomlani készült egy szék, jóllehet Jegrics nem volt kövér, csak piszkosul izgága, és az egyszerű farönköt leszámítva nem volt olyan ülőalkalmatosság az ismert univerzumban, amely két hétnél tovább bírta volna az állandó ficánkolást meg hintázást.

Ferenczy megállt a terem végében, pár méterre Stefanovicstól, aki a beszélgetés lezárásaként biccentett a drága olasz öltönyt és majdnem olyan drága frizurát viselő Rogattoni felé.

– Tibor – nézett Rogattoni Ferenczyre.

– Károly – felelte Ferenczy.

Stefanovics Ferenczy felé fordította kopasz fejét, és intett neki, hogy lépjen közelebb, és csak akkor szólalt meg, amikor látta, hogy senki sem figyel rájuk.

– Nem elég, hogy késel, bazdmeg, de még okoskodsz is? – szűrte a szavakat a fogai közt dühösen.

– Tudod jól, hogy nem okoskodom – felelte Ferenczy. – Akkor se tudnék okoskodni, ha speciel akarnék.

Stefanovics kidugta a nyelvét felső fogsorának bal oldalán, ahol két fog már húsz éve hiányzott. Akkor sem akarta megcsináltatni, amikor fejes lett belőle, mondván, hitelesnek kell maradnia. Hogy kihez meg mihez, Ferenczy jobbnak látta nem firtatni.

– Ha azt hiszed, hogy elég csak jó nyomozónak lenned, hogy a csoportban maradj, akkor tévedsz – folytatta Stefanovics. A feje tükörsima volt, az arca azonban borostás, ami zavarhatta, mert mindig az állát meg az állkapcsát simogatta. Hacsak nem tudja belülről lerágni a szőrszálakat, meg kell tanulnia együtt élni a borostával, mert nemhogy borotválkozni, még aludni sem lesz ideje, amíg az ügyet le nem zárják, mert addig láthatatlan vasmarkok szorongatják a tökeit.

Amiért cserébe Stefanovics a beosztottjai tökét szorongatta, Ferenczynek azonban nem sok kedve volt huszárlónak lenni, amelynek vagy a tökeit szorongatják, vagy szakmányban rugdalják a valagát. Most nem. A jövő hónapban talán, ha nem túl felhős az ég, és az átlaghőmérséklet harminc fok alatt marad, de most semmiképpen.

– Ja? – kérdezett vissza Ferenczy. – Akkor legyek szar nyomozó, és fogjam be a pofámat?

– Nem azt…

– Mert azt is lehet – folytatta Ferenczy. – De akkor most küldj haza, ha úgy gondolod, hogy hülyeséget mondtam. Szerinted mégis milyen munkát végzünk mi? Te, meg én, meg a többiek? – mutatott Ferenczy a háta mögé. – Szakmait? Vagy nem szakmait?

– Bazdmeg, Tiborkám, a miniszterelnök halt meg, vésd már bele az agyadba. Nem a sarki hentes, nem az öreganyád, nem is a liftkezelő, hanem a miniszterelnök – hajolt közelebb Ferenczyhez a parancsnok. – Szerinted mekkora a nyomás rajtam?

– Akkora, hogy nem látod, mikor és hogyan akarnak irányítani? – kérdezte Ferenczy, és fejével az egyik laptop előtt ülő Rogattoni felé intett.

Stefanovics arca megrándult, mint amikor rágás közben kiesik a tömés a hátsó fogból.

– Nem segítesz.

– Nem is állt szándékomban, ha már szóba került – felelte Ferenczy. – De szerinted hogyan vette volna ki magát, hogy csak ülünk és bólogatunk, miközben Kádár osztja az észt? Inkább én jártassam a pofámat, mint te.

– Ja? – kapta maga elé a kezét Stefanovics. – Értem tetted? Milyen drága vagy, Tibikém, de tényleg. Az anyám nem tett értem ilyen sokat.

– Pedig az anyád, az egy drága asszony volt.

Stefanovics összeszűkült szemmel nézett Ferenczyre.

– Az anyámat ne, Tibikém. Az anyámat ne.

Ferenczy megvakarta az állát.

– Mit akarsz?

– Azt, bazdmeg, hogy ne késsél. Hogy minden egyes alkalommal itt legyél az eligazításon – sorolta Stefanovics, egyenként nyújtva ki az ujjait. – Azt, hogy csináld azt, amit mondok neked. Azt, hogy gyorsan lezárjuk ezt a nyomozást, mert senkinek nem jó, ha hetekig tökölünk. Se nekem, se neked – bökte mellbe Ferenczyt. – Senkinek.

– Na, látod, ebben az egyben egyetértünk.

– Azt hittem, örülni fogsz, hogy bevettelek a csoportba – folytatta kissé halkabban és közelebb hajolva, de még mindig sértődötten Stefanovics. Ferenczy látta a póló hónalján, hogy a főnöke megizzadt.

– Te, én örülök. Ember nem volt még boldogabb – felelte Ferenczy őszintén, ám Stefanovics gyanakodva méregette.

– Te most szívatsz?

– Soha a büdös életben eszembe nem jutna.

Stefanovics kiegyenesedett. A maga majdnem két méterével szükségét érezte annak, hogy a nála alacsonyabbakhoz lehajoljon. A parancsnok megtermett alak volt, akkora bicepsszel, amekkora egy rendes ember combja szokott lenni, és akkora egóval, ami három rendes embernek is elegendő.

– Tibikém, pont azért vettelek be a csoportba, mert szakmai nyomozást akarok folytatni. És te nyomoztál már zavaros politikai indíttatású ügyben.

– Mert ez az? Zavaros indíttatású politikai ügy?

– Tudod jól, miről beszélek.

– Tudom.

– A többiek is értenek hozzá, ezt te is tudod. A Jegrics egymaga kinyomozná a Fenyő-gyilkosságot, ha képes lenne leülni a valagára másfél órára. Nézz körbe, ezek a srácok nem szarral dobálóznak, jó nyomozók – mutatta Stefanovics.

– Nos…

– Jó – sóhajtott a parancsnok. – Van köztük, aki reggel azt sem képes kinyomozni, hogy hol hagyta az alsógatyáját, de azokat meg nem jókedvemből vettem be a csoportba.

– Ja? – húzta fel Ferenczy a szemöldökét.

– Ja – bólintott Stefanovics, aztán elhallgatott, és tenyerét végighúzta az állán. – Ami azt illeti, neked is volt hátszeled.

Ferenczy felhorkant.

– Az apám.

– Nem, nem az apád. Apropó, hogy van?

– Jól – felelte Ferenczy. – Anyám a kertben matat egész nap, apám meg állandóan a sufniban fűrészel meg fúr. Most éppen magas ágyáshoz csinál keretet. Nem mintha tudnám, hogy az micsoda.

– Add át neki üdvözletem.

– Ha nem az apám, akkor kicsoda? Meg mi a fészkes fenéért lenne nekem szükségem hátszélre? – Ferenczy hátralépett. – Az apám nem lehetett, mert… – hirtelen elhallgatott, remélve, hogy Stefanovics nem veszi észre pillanatnyi zavarát.

– Nézd, azt senki se vitatja, hogy az apád milyen kurva jó nyomozó volt. Mindenki sokat köszönhet neki, én is, de tényleg nem ő volt.

– Akkor kicsoda?

– Maradjunk annyiban, hogy valaki szólt nekem, hogy neked is a csoportban a helyed. Mire én azt mondtam, hogy helyes, mert szerintem is ott a helyed. Ennyiben maradtunk.

Ferenczy mosolytalanul fürkészte Stefanovics arcát.

– Nem mondod el, hogy ki volt az.

– Láttál valami érdemlegeset a helyszínen?

– Nem. Egy csinos pincérlányt, de nem az esetem.

– Amióta Gabriellát megismerted, senki sem az eseted.

Ferenczy széttárta a karját.

– Tudom, hogy Kádár szeretné, tudom, hogy mindenki szeretné, Rohadt Tóni is szeretné, te is szeretnéd, sőt valahol mélyen még én is szeretném, de nem olyan a fekvése ennek az ügynek, mintha politikai indítékból követték volna el a gyilkosságot, már ha egyáltalán tényleg gyilkosságról beszélünk. – Stefanovicsra nézett, aki feltűnően hallgatott. – Arról beszélünk?

A parancsnok ismét lejjebb hajolt, sóhajtott egyet, majd ráharapott a felső ajkára.

– Arról. Nagyon úgy néz ki, hogy arról.

Ferenczy hátralépett egyet.

– Úgy néz ki? – Őrjítő volt a légkör, amiért Ferenczy tényleg nem irigyelte főnökét. A kormánypárt különböző illetékesei összevissza nyilatkoztak, senki sem tudta, hogy ki miért felelős, és akkora volt a felfordulás meg a határozatlanság, hogy ténylegesen eddig még azt sem jelentették ki, hogy a miniszterelnököt megölték. Csak ez a két szó kellett volna, slussz.

– Beszéltem a proffal, aki a boncolást végezte.

– Mindent úgy kell kihúznom belőled?

– A halottvizsgálati jegyzőkönyv…

– Inkonkluzív.

– Az. A profnak valami gyanús lett.

– Mi?

– Semmit sem talált a vérében.

– És? Erre gyanakszik? A semmire?

– Kiküldette további vizsgálatra Bécsbe.

– Mert gyanakszik?

– Mert biztosra akar menni. Csak azért, mert nem talált meg valamit, még nem biztos, hogy nincs ott.

– És? Tudunk már valamit?

– Egyelőre nem sokat, mert a sógorok kurvára nem kapkodnak, amit megértek, annyit baszakodtunk a bankjaikkal meg a földjeikkel, hogy akkor se tesznek szívességet, ha semmibe se kerül nekik.

– És ezt Kádár tudja már? Vagy a sajtós, vagy valaki?

– Ha tudják is, titkolják.

– De hát ezen nincs mit titkolni. A kormányfőt megölték.

– Majd akkor hozzák nyilvánosságra, ha biztosak benne. – Stefanovics a fejét rázta. – Vagy akkor se. Ott a…

– …hírzárlat.

– El tudod képzelni, mekkora kurva nagy botrány lesz abból, ha kiderül, hogy megölték? Ráadásul valami ravasz méreggel?

– És akkor arról még nem is beszéltünk, hogy mekkora politikai tőke van ebben az egészben a pépnek.

– Pép?

– Polgári Párt. Te hol ültél szilveszterkor? A ruhatárban?

– Erről egyelőre senkinek.

– Ahogy akarod, főnök.

Stefanovics bólintott, aztán kiegyenesedett, és a terem egyik falánál álló hatalmas asztalra mutatott.

– Na, emberek! Akkor most szépen leülünk oda, és nekilátunk a munkának!

HÁROM

– Nekem most mennem kell – állt fel az asztal mellől Ferenczy negyed négykor.

– Nem mondod – nézett rá Stefanovics. – Mégis hova?

– Egy informátorommal találkozom – válaszolta Ferenczy.

Stefanovics nagyot sóhajtott.

– Dehogy találkozol.

– Jó, akkor nem egy informátorral találkozom. Van egy lezáratlan ügyem, rablás a kilencedik kerületben. Az egyik tanút csak most tudom kihallgatni – magyarázta, ahogy leemelte a szék támlájáról a bőrzakóját.

– Egy fokkal jobb – intett Stefanovics. – Holnap délután jelentést kérek tőled, hogy haladsz.

– Azt most is meg tudom tenni, parancsnok – bólintott Ferenczy. – Jól haladok, remekül. A lefolytatott kihallgatások és az összegyűjtött bizonyítékok alapján erősen valószínűsíthető, hogy…

– Bazdmeg! – kiáltott rá a parancsnok, aztán átgondolta, és hozzátette: – Mindenki bassza meg!

– Én nagyon szívesen – jelentkezett Jegrics hátulról, keze a levegőben sem bírt nyugton maradni. – Most rögtön, vagy ráér egy kicsivel később is, ha megittam a kávémat?

A többiek gyóntatópaphoz méltó arckifejezéssel bámultak a papírjaikba.

– Mikor kapjuk meg a titkosszolgálati jelentéseket? – kérdezte Ferenczy.

– Melyiket? – nézett rá Nádas Tünde.

– Mindegyiket.

– Jó vagy – dőlt hátra a székben Füstös, egy langaléta, kellemetlen férfi, akinek hajánál csak arcbőre volt szürkébb. – Szerintem senki nem tudja, hány titkosszolgálat van ma az országban.

– Ez is igaz – támaszkodott Ferenczy a székre. – Főnök? A titkosszolgálati jelentések? Vagy egy találkozó valamelyik alkotmányvédővel? Mert nélkülük olyan, mintha a sötétben tapogatóznánk.

– Velük meg olyan, mintha kesztyűben tapogatóznánk – jegyezte meg Jegrics. – Tudjátok, olyan melóskesztyűben.

– Mert tudod is te, milyen a melóskesztyű – fordult feléje Richter, egy idősebb láncdohányos, akinek a pórusaiból sárga nikotinlé szivárgott.

– Hogyne tudnám – ütötte le a poént Jegrics. – Az anyádhoz másként nem lehet hozzáérni.

– Elég! – bömbölte Stefanovics. Mindenki elhallgatott, egyedül Richter röhögcsélt magában. – Ferenczy és Jegrics holnap reggel kilenckor jönnek velem a… – Elhallgatott.

– Az alkotmányvédőkhöz – segítette ki Nádas Tünde. – Gondolom, ott lesz az IH, az NBH, az NBSZ meg a katonai nemzetbiztonsági szolgálatok is.

– Plusz az anyjuk és az anyósuk is – bólintott Jegrics.

Meg még azok a szolgálatok, amikről nem tudunk semmit, tette hozzá magában Ferenczy.

– Kilenckor – biccentett Stefanovics felé.

Az épületből kilépve megállt, és mély levegőt vett. Az ilyen eligazítások és közös munkafolyamatok alapvetően fárasztották, bár ő volt az első, aki elismerte a szükségességüket. Az hülyeség, hogy az ember egymaga jön-megy, itt piszkál, ott szuszakol, aztán hoppá, meg is van, kérem, a tettes. A nyomozás csapatmunka, legalábbis az elején mindenképpen az. De ettől még nem kell feltétlenül szeretnie is.

A nap hét ágra sütött, és Ferenczynek egy pillanatra megfordult a fejében, hogy leveszi a zakóját, de legyintett, hogy ráér majd a metróban levenni. Lesietett a lépcsőn, az egyik péknél vett egy zacskó tepertős pogácsát egy ötszázasért, majd felszállt az első szerelvényre.

Kollégái, sőt Gabriella is rendszeresen cukkolták, amiért metrózik, pláne az életveszélyes hármas vonalán, de Ferenczynek esze ágában se volt leszokni a metróról. Szerette a metrót, ahogy szerette az egész város túlélésre bazírozó tömegközlekedését. Gabriella testvére például nem volt hajlandó a gyerekét a hármas metróra engedni, amit Ferenczy túlzásnak tartott. Jó, kigyulladt párszor, meg füstölt néha, és a fékek sem a legjobbak már, az ajtókon meg tenyérnyi lyukat rágott a rozsda, és a sínek is lehetnének egyenesebbek, viszont olyan gyorsan soha nem mennek a szerelvények, hogy egy kis koccanásból nagyobb baj lehetne. Meg hogy a füst beszivárog az ajtó alatt. A forgalomban ülve viszont a kipufogófüstöt kell szívni. Nagy kaland. Miközben mindenki panaszkodott a zajos metróra, hogy képtelenség telefonálni menet közben, ő kifejezetten örült neki, mert legalább nem kellett felvennie a telefont.

Aki Pesten él, vallotta Ferenczy, az mindig résen van, ébersége egy pillanatra sem lankad, és ez egy rendőrnél kulcsfontosságú. Az persze hazugság lett volna, hogy a tömegközlekedési eszközökön töltött órák minden egyes percét élvezte, de korántsem utálta annyira, mint amennyire mutatta. Az egyik ajtónál két japán lány egy spanyol fiúval szelfizett, remekül szórakoztak, egészen addig, amíg a szerelvény be nem gördült a Dózsa György útra, és a kinyíló ajtón át majdnem kiestek a peronra, ahol egy banyatankos idős férfi állt fájdalmas arccal, és az egyik japán lány még rá is lépett az öreg strandpapucsos lábára. A legtöbben fel se néztek az újságjukból, a telefonjukból, a zártkerti magányukból, a fiatalok meg szépen visszaszálltak, az ajtó bezáródott, és az öreg ott maradt a peronon, arcán a trónfosztottak világfájdalmával.

Ferenczy rágta a pogácsát, bár már nem olyan vehemensen, mint régebben, mert a tepertős pogácsa sajátja az, hogy ha kerül is bele ténylegesen tepertő, akkor abban bizony vannak ellenállóbb pörcdarabok, amelyek keményebbek az acélnál – de legalábbis az őrlőfogainál mindenképpen. Imádta a tepertős pogácsát, és egy igencsak drága fogorvosi beavatkozás óta inkább csak majszolta, mintsem elmélyülten rágta, de lemondani nem volt hajlandó róla. Végül mégsem vette le a zakóját, mert nem sokat segített volna. Hiába voltak nyitva az ablakok, a forróság elfoglalta az üléseket, ott tanyázott az utasok mellett, mögött és alatt, sőt Ferenczy mellett is ott állt, aki meg-megtörölte a halántékát, majd tovább olvasta az előtte ülő nő egészségmagazinjában, hogy miként jelenthet megváltást szellemének és testének, ha kelet-kambodzsai kutyafűpárlatot iszik, ami – és ezt szinte el sem hitte – pH-semleges. Őrület, hogy hol tart már a tudomány.

A Nyugati téren felmutatta bérletét a felmosórongyarcú ellenőröknek, kikerült néhány krisnás fiatalt anélkül, hogy bármelyiknek is eltörte volna a kisujját, aztán felszállt a négyes villamosra, de előtte még elvett egy Metropolt. Megvárta, amíg a harmonikás koldus elkacsáz mellette, bekapta az utolsó pogácsát, rágni kezdte, majd odaállt egy hatvanas férfi mellé, aki házilag barkácsolt ventilátorral helyettesítette a villamos nem létező légkondícionálóját. Hideget nem csinált, de legalább megkavarta egy kicsit a levegőt, és még az újság lapjait is felborzolta.

A napilap természetesen címlapon foglalkozott a kormányfő halálával. Minden lap minden címlapján csak erről írtak, mintha megszűnt volna az időjárás, az aszály, a fokozódó terroristaveszély, mintha egy csapásra eltűnt volna az összes érettségi botrány és korrupciós ügy. Mintha még a kézilabda is megszűnt volna, jóllehet az volt a miniszterelnök kedvenc sportja. A kormányfő halála egyfajta varázsköpönyegként, védő bűbájként terült az országra. Mindenkinek volt véleménye, mindenkinek volt teóriája, mindenki hitt valamiben, és cáfolta annak az ellenkezőjét. Utoljára Antall József halt meg a hivatali ideje alatt, és az azért senkit sem ért váratlanul, még azokat sem, akik azt hitték, hiúságból hordja az állandóan félrecsúszó parókát, és azért olyan beesett az arca, mert túlzásba viszi a fogyókúrát. Akkor megállt az élet, de pár nap múlva továbbindult, mint a társzekér, amelyet két konok és mogorva ökör húz.

A kormányfő halálára azonban senki sem számított. Ötvenéves volt, ha nem is teljesen egészséges, de egy napot sem mulasztott betegség miatt (nem mintha bárki látta volna a jelenléti ívét, vagy tudta volna, hogy mit csinál, amikor hetekre eltűnik), és a párt meg az ország is berendezkedett arra, hogy egy ideig még ő fog irányítani nagyjából mindent, amit irányítani kell és lehet.

A cikkíró arról tanakodott, hogy vajon ki lesz az utódja, és hogy mi lesz a koalícióval. Erőre fog kapni az ellenzékből acsarkodó szélsőjobb? Kiír új választást a köztársasági elnök? Megválasztják Kádárt kormányfőnek? Vagy a párt eleddig nem túlságosan combos belső ellenzéke netán puccsot hajt végre, és átjátssza a hatalmat az egyik háttérembernek? Ferenczy elégedetten olvasta a cikket. Annyi, de annyi a lehetőség. És senki sem tudja, mi fog történni. Ha nem is kellett ennyi lehetőséget átszálaznia a nyomozócsoportnak, de majdnem ennyit. Ráadásul az ilyen ügyeknek megvan az a sajátos vonása, hogy akkor se derül ki az igazság, amikor már mindenki azt hiszi, hogy kiderült. Eszébe jutott a zenebohóc, akinek mindig elszedték a hangszerét. Van másik! – rikoltotta az öreg, és előkapott egy gyufaskatulyát, amely valójában egy miniatűr tangóharmónika volt, és azon játszotta el a Für Elise-t.

A Mechwart ligetnél Ferenczy letúrta magát a szerelvényről néhány zavart tekintetű fürdőnadrágos sráccal együtt, akik vagy a megállót nézték el, vagy a várost, mindenesetre úgy bámulták a megállóval szemközti kocsmát, mintha az lenne minden gonosz forrása.

A busz zihálva és köhögve küzdötte fel magát a Bimbó útra, ahol Ferenczy leszállt, és nekiállt szaporázni a lépteit, mert már csak negyedórája maradt, hogy összeszedje Mihályt, és odaérjen vele a kezelésre. A Bimbó úti cím sokakból a szokásos reakciót váltotta ki: Bimbó út? Rózsadomb? Hű! Földrajzilag meg telekkönyvileg tényleg lenyűgöző, annak a háznak azonban, amely felé egyre gyorsuló léptekkel igyekezett, bárhol inkább lett volna helye, csak nem a Rózsadombon: Zuglóban, Rákospalotán, sőt Csepelen – leginkább Csepelen –, de a tervezője ide álmodta valamikor a vad hetvenes évek elején. Az épületre megépítése óta egyetlen fillért sem költöttek, mállott ott minden a vakolattól kezdve a festésig, egy-egy erősebb széllökettől rázkódtak az ablaktáblák a keretükben, a padláson járni se lehetett a lavóroktól, bár azok se fogták már fel a beszivárgó esőt, a liftnek meg már hét éve az volt a dilije, hogy emeletek közt állt meg, ezért csak a kalandvágyó gyerekek, valamint a másodikról Elemér bácsi tacskója használta. Itt lakást el nem adtak, mert annyit kellett volna költeni rá, hogy abból Ürömön már házat lehet venni. A lakók vagy itt éltek évtizedek óta, vagy ha meghaltak, az örökösök küzdöttek tovább az elemekkel meg a hatóságokkal. Ahogy közeledett a kihalt, napsütötte utcán a ház felé, egyszer csak egy fekete autóra lett figyelmes, amely az épület előtt parkolt. Ferenczy megtorpant. A kocsinak semmi keresnivalója nem volt ott. Semmi az égadta egy világon. Ha furgon lett volna, akkor Ferenczy nem siet annyira, mert Horváth Zsazsa bácsinak valóban meg voltak számlálva a napjai (az öreg felesége mindennap kiírta az ajtójukra, hogy hány napot élt a férje, és a szám tényleg döbbenetes volt, most éppen 35 371-nél tartott), de egy hatalmas Audival nem szállítanak holtakat, csak élőket.

Ahogy közeledett, egyre gyorsított, és most már nemcsak a kipufogókból kipöfögő gázt látta, hanem az épület ajtaján kilépő alakot is, aki ugyanúgy lehetett férfi, mint nő, mert kapucnis pulóvert viselt. Fejét egy pillanatra Ferenczy felé fordította, majd megszaporázta a lépteit, az Audihoz lépett, amelynek hátsó ajtaja azonnal kinyílt, és alig ült be az alak, az autó már indult is, és a ló módjára izzadó Ferenczy újra megfogadta magának – ezúttal halálosan komolyan –, hogy elkéri Gabriella személyi edzőjének a telefonszámát. Meg a szemészének is, mert a kocsi rendszámából csak annyit tudott kiolvasni, hogy magyar. Vagy észt. Három betű, három szám.

A kapunál megállt, a kerítés lyukába fonta ujjait, lihegett pár másodpercig, majd kulcsát előkotorva felrohant a harmadikra.

Az ajtót csukva találta. Lenyomta a kilincset, amely nem engedett, de ettől még nem nyugodott meg. Bedugta a kulcsot a zárba, és elfordította. A lakásba lépve megcsapta az otthon illata meg Mihály nemezes szaga. Amennyire meg tudta állapítani, semmi sem hiányzott, de miért is hiányzott volna? Az új módi szerint a budai betörőknek annyira jól megy, hogy Audival járnak melózni? Hát nem.

Megcsörrent a telefonja. Jobb zseb, nem ez szólt. Bal zseb.

– Ugye, nem felejtetted el? – szólt bele Gabriella.

– Nem – morogta Ferenczy. – Most indulok vele.

– Csók!

– Csók – morogta Ferenczy az elnémult telefonnak.

A nappaliból diszkrét nyüszítés hallatszott. Zsebre vágta a telefont, félrerúgta az útból Mihály kedvenc gumiállatát, és besietett. Mihály a szőnyegén feküdt, felcsapott fülekkel, élénken figyelt, de annál jobban nevelt volt, mintsem hogy ugasson.

– Volt itt valaki, Misikém? – kérdezte Ferenczy.

A kutya nem válaszolt.

– Mi van, csak nem labdázni akarsz? – hajolt le Ferenczy a puli labdájáért, amely a nappali közepén hevert. – Tényleg? Mert az lenne a legjobb.

Rózsaszínű nyelv jelent meg a kutya fekete ábrázatában, lebbent egyet, majd eltűnt.

– Aludtál?

Mihály egészen kicsit oldalra fordította a fejét.

– Szóval nem hallottál semmit?

Mihály mordult egyet.

– Sejtettem. Gyere – nyúlt a puli hasa alá, óvatosan megemelte, és betette a nagy műanyag kádba, amely tele volt macskaalommal. A kutya megkönnyebbülten pisilt, Ferenczy kicsit megrázta, aztán így szólt hozzá: – Indulunk, jó? Most se fog fájni.

Mihály megadóan leejtette a fejét Ferenczy karjára, aki cipője orrával behúzta maguk mögött az ajtót, és a pulival az ölében lesétált a harmadikról. Mihály összehúzta magát, pedig nem volt nehéz: öregségére pár kiló lecsúszott róla, és annak ellenére nem szedte vissza, hogy most már lassan három hete képtelen volt egy lépést is tenni.

A meleg lassan alábbhagyott, Ferenczyről azonban továbbra is ömlött az izzadság. Zakóját megint elfelejtette levenni, Mihályt azonban semmi pénzért le nem rakta volna a járdára, noha ez a pulit egy percig sem zavarta volna. Az állatorvos két sarokra volt csupán, így négy óra előtt pontosan két perccel állt meg a kapu előtt, és tette kezét a csengőgombra, amikor megint zizegni kezdett a telefonja. A kapu felberregett, Ferenczy dühösen berúgta, majd letette Mihályt a gyepre, és előkapta a készüléket.

– Drágám, most értem ide. Időben – lihegte bele.

– Az jó, Tibikém, mert most azonnal húzd vissza a beledet a kapitányságra – visszhangzott Stefanovics hangja.

– Most nem fog menni, főnök.

– Megjött az eredmény Bécsből. Tíz perc múlva várlak.

– Nem fog menni.

– Ennél nem lehet fontosabb dolgod!

– Már mondtam, hogy van. Most érkeztem meg ehhez a tanúhoz, és ha most nem beszélek vele, akkor nem tudom, mikor.

– Úgy értem, nem lehet ennél fontosabb dolgod, a kurvaszentségit neki!

– Megyek, mihelyst végeztem – felelte Ferenczy. – Ezt az ügyet nem hagyhatom félbe.

– Bazdmeg, ha nem vagy itt félórán belül, én…

Hogy mi lett a mondat vége, Ferenczy csak elképzelni tudta, mert a telefont teljes erőből a falhoz vágta. A készülék gyakorlatilag szétrobbant, de Mihály még a fejét sem kapta oda. Nem ez volt az első ilyen alkalom.

– Gyere, öregem. Talpra állítunk, ha beledöglök, akkor is.

A puli derűsen lihegett, Ferenczy odalépett a falhoz, cipője orrával kitúrta a törmelékből a SIM kártyát, majd lehajolt érte, és zsebre vágta. Mihály nyekkent egyet, amikor felvette a fűről, aztán vállával benyomta a váró ajtaját, és odaköszönt a recepciós lánynak.

– Akupunktúrára jöttünk.

– A doktor úr már várja magukat.

– Meg akartam borotválni, de nem volt rá időm.

– Semmi gond, amíg beszélnek, én megcsinálom.

A lány követte Ferenczyt és Mihályt a rendelőbe, majd nekiállt beszappanozni a puli derekát, és mialatt megborotválta a kéttenyérnyi bőrfelületet, Ferenczy elővette a zsebéből a másik telefonját, belerakta a SIM kártyát, bekapcsolta a készüléket, amely azonnal jelezte, hogy egy üzenet vár rá a hangpostaládájában. Ferenczy azonban meg se hallgatta. Úgyis tudta, mit akar Stefanovics.

– Nos, van valami újság? – lépett a fiatal állatorvos a rendelőbe. – Futkározunk már?

– Azt még nem – felelte Ferenczy –, de tegnap este a hasát vakargattam, és mintha rúgott volna egyet a jobb lábával.

– Én is pontosan így szoktam csinálni, amikor a hasamat vakargatják – mosolygott az orvos, és előszedte a tűket, majd nekilátott beszúrni őket a puli derekába, aki ebből az egészből semmit sem érzett, csak derűsen feküdt, és békésen lihegett.