Gazdag József

Egy futballfüggő
naplójából

– részlet –

KALLIGRAM
2015

Gazdag József: Egy futballfüggő naplójából

KALLIGRAM
2015

Copyright © Gazdag József, 2015

ISBN 978 615 5454 98 1

Borítóterv Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Bevezetés az irodalomba
(magyar válogatott)

M. Nagy Miklós, a kiváló műfordító írja, hogy amikor Nick Hornby (a Fociláz szerzője) Budapesten járt, bemutatta neki a magyar írókat. „Nézd, Nick, ez itt Esterházy Péter, az öccse válogatott focista volt, mellesleg ő maga is futballozott… Az meg ott Mándy Iván, ő írta minden idők egyik legjobb könyvét a fociról… Kukorelly Bandit ismered? Ő is focizik… Itt jön Moldova György, van egy remek elbeszéléskötete a Fradiról…” – és így tovább. Hornby bólintott, s egy idő után már természetesnek vette, hogy minden magyar író focista.

Úgyhogy most megpróbáljuk összeállítani a mi szépliteratúrai válogatottunkat. Klasszikus 4-4-2, semmi posztmodern blikkfang.

Először is: kell egy kapus, aki ott született (a kapuban), ott is nőtt fel (a tizenhatos környékén), s ma is ott lakik (egy pálya melletti büfében). Aki tudja, hogy egyetlen meccs sem tart örökké (vö: sportból lettünk, s porrá leszünk). Sajó Lászlóról van szó, az Öt és feles szerzőjéről; ő írta a legszebb magyar mondatokat a fociról. „A kapus nem játékos. Ő a kapus. Övé az 1-es mez, ő az első és ő az utolsó ember a gólvonal előtt, utána már csak a gól. A többi néma gólcsend.” Vagy: „Még ma is élnek, ha a futballért meg nem haltak.”

A védelem jobb oldalára egy nagy munkabírású hátvédet állítunk: Szabó Lőrincet. Magas termete ellenére lírai alkat. A bírókkal megérteti magát: olaszul, franciául, angolul, németül, görögül és latinul beszél. Néhány verse – a Futballversenyen vagy a Vereség után – a magyar ódaköltészet élvonalába tartozik.

Söprögetőnek egy szilárd jellemű, megvesztegethetetlen férfi kell. Egyetlen jelöltünk van: Mészöly Miklós. Tekintélye kikezdhetetlen, ő a csapatkapitány. Futballkönyvet nem írt, de Az atléta halála egyik legkedvesebb olvasmányunk.

Egy nők után futkosó Balassi, egy hányaveti Csokonai vagy egy hirtelen haragú, lobbanékony Petőfi soha nem lehetne középhátvéd. Ide hajlíthatatlan jellemű, egyenes gerincű, megfontolt és higgadt író kell, aki pontos, precíz és nem beszél félre. Megvan: Ottlik! Ő is atléta volt, ez igaz, de egy Ottlikra, az ő sallangmentes játékára mindig szükség van. Ottlik egy szikla, egy világítótorony.

Kit állítsunk balra? József Attilát. Indulatos hátvéd, szikrázó szemekkel (anyja kun volt, apja félig székely). Szegedről eltanácsolták, pedig már akkor sem középiskolás fokon futballozott. A Félidő 0–0, a Simon Jolán vagy a Könnyű, fehér ruhában című versét ajánljuk. „És tudom, mint a kisgyerek, / csak az boldog, aki játszhat. / Én sok játékot ismerek, / hisz a valóság elpereg / és megmarad a látszat.”

Középpályánk jobb oldalán igazi világklasszist köszönthetünk, Kosztolányi Dezsőt (fogadja nagy-nagy taps), a cselkirályt, a finom trükkök mesterét, aki még a szerződését is zöld tintával írta alá, s akinek a mezén – brazil mintára – csak a művészneve szerepel: Dide. Felesége visszaemlékezéseiből tudjuk, hogy Kosztolányi élete utolsó hónapjaiban is bekapcsolta vasárnaponként a rádiót, s halálos betegen is izgulni tudott egy-egy futballmeccs közvetítését hallgatva. „Bizony ma már, hogy izmaim lazulnak, / úgy érzem én, barátom, hogy a porban, / hol lelkek és göröngyök közt botoltam, / mégis csak egy nagy, ismeretlen Úrnak / vendége voltam.” Kosztolányit a világválogatottba!

Magától értetődő, hogy a tízes mezt Mándy Iván kapja. Semmi barokkos ornamentika. Rövid mondatok. Körömpasszok. Senki sem írt (s nem is fog írni)olyan szívhez szóló, szomorú könyvet a társadalom peremére szorult, napjaikat a futballtribünökön töltő kisemberekről, mint Mándy, az Í-ró I-ván (A pálya szélén).

Grendel Lajosnak igaza van: „A magyar irodalom ma jobb, mint a magyar foci” (Rosszkedvem naplója). Grendel fanyar iróniájára szükségünk van, Mándyval remekül megértik egymást a középpálya tengelyében.

„Aligha kétséges: a 20. század legjelentősebb magyar sportlapja a Nyugat” – ezzel kezdte egyik tanulmányát Tarján Tamás. Akkor illenék egy nyugatost jelölni a balszélre. De kit? Csáth Géza lebukott a doppingteszten, B-mintája is pozitív volt (0,04 g morfium, 0,05 g pantopon), Füst Milán mogorván elutasította felkérésünket, Weöres pedig kedvesen bevallotta, hogy őt „untatja az ugri-futi”, úgyhogy végül – Kosztolányi ajánlására – Karinthy Frigyest szerződtettük, ezt a több poszton is bevethető, univerzális spílert, aki porcelánnadrágban érkezik edzésre, s aki a Sport és testészet, különös tekintettel a nyavalyatörésre című humoreszkjében lelkesen magyarázza a labdarúgásnak nevezett különös sportág szabályait: „A játék »gól«-okra megy: ez úgy történik, hogy a kapus keresztbe fekszik a háló előtt, mire a csatárok addig rúgják a hasát, míg átlukad; ezen a lukon keresztül a labdát begyömöszölik a hálóba.”

„Odajön a fiam, elgondolkodva néz rám. Mint egy mélytengeri búvár a víz alól, kiemelkedem a munkából, mert látom, hogy valami fontosat akar kérdezni. – Apu, Isten szokott focizni?” Már ezért a rövid részletért is örökös válogatottbeli tagság járna Lázár Ervinnek, de mi most mégsem őt, hanem Talamon Alfonzot nevezzük a kezdőcsapatba, aki a football hőskorát megidéző nosztalgikus könyvével (Samuel Borkopf: Barátaimnak, egy Trianon előtti kocsmából) annyiszor megkacagtatott már bennünket, hogy legszívesebben itt helyben újrajátszanánk a Gelbe Stern nevű galántai wundermannschaft szokványosnak éppenséggel nem nevezhető mérkőzését a budapesti műegyetem csapatával…

A nagy népszerűséget garantáló, ennélfogva exkluzívnak tartott centerposztra többen is jelentkeztek. Spiró például nagy tehetségnek indult, megható elbeszélése (Apámmal a meccsen) a műfaj legjobbjai közé tartozik. Vagy itt van Kukorelly (A futball mint akarat és képzet), Tandori (A nagy gombfocikönyv), Darvasi (A titokzatos világválogatott), Kőrösi (Az utolsó meccs), Egressy (Sóska, sültkrumpli)… Megannyi elsőrangú forward. Választásunk mégis az úri modorú Esterházy Péterre esett, mert játékát elegancia s ún. magas fokú technikai tudás jellemzi, ráadásul ő von Haus aus futballista, lásd még: MAGYARORSZÁG–BRAZÍLIA 3–0, gólszerzők: Détári, Kovács Kálmán, Esterházy, az említett meccset 1986-ban játszották Budapesten, ott, „ahol az öregek a Dunaparton (többnyire a pesti oldalon) egymásnak gonoszul gáncsot vetnek, majd harsányan nevetve sikoltoznak: 11-es! 11-es!”

Tíz tévhit a fociról

I. A futball őshazája Anglia.

Elsőre megfellebbezhetetlen kijelentésnek tűnik, de nem árt óvatosnak lenni, az angolok ugyanis előszeretettel állítják be magukat a civilizáció letéteményeseinek. Való igaz, ők alkották meg az első kodifikált szabályrendszert (Cambridge Rules, 1848), ők alapították az első futballklubot (Sheffield FC, 1857), s ők hozták létre az első bajnokságot is, csak hát Kínában már az időszámításunk előtti 3. évezredben ismerték a futballt. Úgy nevezték: cu-csü („bőrlabdát rúgni”). A játék Huang Ti uralkodása alatt lett igazán népszerű, egy másik kínai császárról, Cseng Tiről pedig úgy tartják, még a kormányzást is elhanyagolta a labdajáték miatt…

II. A nők nem értik a lesszabályt.

A kocsmai hencegők szerint a futball a világteremtő férfiak privilégiuma. Kedvenc frázisuk, hogy a nők nem értik – képtelenek felfogni – a lesszabályt. Ez olyan, mintha azt mondanánk: sajnos a nők korlátozott agykapacitásuknál fogva nem érthetik a termodinamika második tételét… A hegemón maszkulinitásnak ez a megnyilatkozása olyan bornírt és sértő, hogy cáfolni is kínos.

III. A brazilok játsszák a legszebb focit.

Vannak ilyen avíttas toposzok a köztudatban a brazil labdazsonglőrökről, a Copacabanán játszott mezítlábas örömfociról stb. Pedig a brazilok ideje régen lejárt. Mint ahogy már rég nem Sophia Loren a legszebb nő. A világ változik, s vele változik a futball is.

IV. A tizenegyest nem lehet védeni, csak rosszul rúgni.

Tényleg? S mi a helyzet az ún. tizenegyesölő kapusokkal? Ott volt a román Duckadam, aki az 1986-os STEAUA–BARCELONA BEK -döntőben egymás után négy büntetőt hárított. Ott volt az argentin Goycochea, a portugál Ricardo, az olasz Toldo… Mázlisták?

V. Kézzel tilos a labdához érni.

Ez a legfontosabb szabály a fociban, gondolnánk, pedig… A labdarúgás játékszabályai című, 144 oldalas FIFA-kiadványban (Laws of the Game 2012/13, Zürich) sok mindenről szó esik, de a kezezésről alig. Csupán egyetlen mondatban említik, hogy közvetlen szabadrúgást kell ítélni, ha a mezőnyjátékos szándékosan érinti kézzel a labdát. Ezt a szabályt értik félre a legtöbben (szurkolók, bírók, szakkommentátorok), a kezezések zöme ugyanis vétlen, így nem minősül szabálytalan mozdulatnak.

VI. A futball a szegények sportja.

Az volt, de már nem az. Ahogy a futballra rátelepült a szórakoztatóipar, a szurkolók társadalmi összetétele megváltozott. Mondhatjuk úgy is: a futballt irányító globális gazdasági érdekcsoportok lecserélték a közönséget. Az üzleti szempontból kevésbé perspektivikus alsó szociális réteg kiszorult a stadionokból, s helyét elfoglalta egy fizetőképes középosztály, amely a szezonbérleten kívül meg tudja fizetni a járulékos szolgáltatásokat is.

VII. „Mindazt, amit az erkölcsről és a felelősségérzetről tudok, a futballnak köszönhetem.”

A gyakran idézett mondás Albert Camus-től származik. Szép gondolat, megdobogtatja a futballromantikusok szívét, pedig a profi futball egyre nehezebben (sőt: sehogyan sem) hozható közös nevezőre az erkölccsel. Camus tétele ma így hangozna: „Mindazt, amit a talmi csillogásról, a maffiáról és a szervezett bűnözésről tudok, a futballnak köszönhetem.”

VIII. Bezzeg a régi időkben!

Hát persze. Bezzeg régen! Miért, mi volt akkor? Jobb volt a foci? Szebb? Látványosabb? Dinamikusabb? Ugyan. A foci körítése volt őszintébb, de maga a játék – ha pusztán technikai szempontból vizsgáljuk – sokkal kezdetlegesebb volt, a mai tempóhoz képest kifejezetten lassú, erőtlen és körülményes. A notórius nosztalgiázókat érzékenyen szokta érinteni, ezért csak félve mondom: egy mai NBI-es galeri könnyűszerrel kifektetné az Aranycsapatot (igen, még a Lombard Pápa is).

IX. Dél-Európában temperamentumosabbak a szurkolók.

Valóban? Akkor azt javaslom, nézzük meg a vasárnapi AIK STOCKHOLM–MALMÖ svéd bajnoki összefoglalóját. Mit műveltek azok a hűvös és tartózkodó skandinávok? Rezzenéstelen arccal figyelték a meccset, orrukat vasalt zsebkendőbe fújták? Á, nem. Rázták a kerítést, őrjöngtek, feltekerték a hangerőt és meggyújtották a görögtüzeket. Ehhez képest a NÁPOLY–TORINO (ott, a tüzes Délen) lagymatag babazsúrnak tűnt. Úgyhogy a nemzetkarakterológiai sztereotípiáinkat dobjuk szépen a kukába!

X. A foci szórakozás.

Talán ez a legnagyobb tévhit. Egy szurkoló számára a foci soha (értsd: SOHA!) nem szórakozás. Olyan ez, mint a vallás. Az ember nem azért jár templomba, hogy szórakozzon, hanem mert egyfajta spirituális élményre vár. Meccsre sem szórakozni járunk. Hanem miért? A közösségi élményért? A kollektív identitás megtapasztalásáért? A stilizált harcban való részvételért? Vagy mentálhigiénés okokból, hogy kinyissuk a szelepet, és kieresszük a gőzt? Mindenki másért. De hogy nem szórakozni, az biztos. Nehéz ezt elmagyarázni egy kívülállónak, de aki benne van, az érti. Leginkább szerelemnek lehetne nevezni. Önpusztító, szenvedélyes, indulatokkal és lemondásokkal teli szerelemnek. Amely néha fáj is. Néha (ritkán) nevetünk, néha (többször) szenvedünk. „Aki jobban szeret, az mindig alulmarad” – írta Thomas Mann a Tonio Krögerben. Mi, szurkolók általában alulmaradunk. De elfogadtuk ezt a felállást. Egész héten izgatottan várjuk a hétvégi randit, meccslázunk van, gyomoridegünk és hascsikarásunk. Olyankor szánalmasak vagyunk, kiszolgáltatottak és esendők. Ahogy várakozunk. Ahogy reménykedünk. Ahogy álmodozunk. Újra és újra. Pedig hányszor, de hányszor előfordult már, hogy a csapatunk oda se figyelt ránk, észre se vett bennünket; kijött, aztán közönyösen és unottan letudta a meccset. Mi pedig ott álltunk a lelátón becsapva, megszégyenítve és megalázva. Utána napokig rosszkedvünk volt. Nem, a foci soha nem szórakozás.

Mi a fontosabb:
a futballstadion vagy a kórház?

Egy régi bonmot szerint, ha egy nápolyi férfi fizetést kap, akkor először megebédel, aztán elmegy a meccsre, s csak a stadionból kijövet kezd el számolgatni, maradt-e pénze szállásra. Brazíliában pedig – írja Simon Kuper brit publicista a Chasing Football around the World27 című esszéjében – minden faluban, még az Isten háta mögötti, legeldugottabb községben is van egy templom meg egy futballpálya. Na jó – teszi hozzá Kuper –, lehet, hogy ez így túlzás; templom nincs mindenütt.

Anglia a futball bölcsője? Legyen. Akkor viszont Brazília a futball spirituális otthona. Ha van nemzet, amelynek történelmét futballisták írták, az a brazil. Amikor Pelé visszavonult, akadt néhány szurkoló, aki átszerkesztette volna a naptárakat; véleményük szerint ugyanis Pelével új időszámítás kezdődött.

S most ezek a brazilok az utcára vonultak, és hangosan tüntetnek – egyebek között a költséges stadionok és a jövő nyári futballvébé ellen. Fura, nem?

Nos: nem. A legkevésbé sem fura. A brazilok továbbra is szeretik a focit, csak éppen felelőtlenségnek tartják, hogy az állam kórházak és iskolák helyett futballstadionokat épít. Mert bár a nyugati civilizáció hanyatlását prognosztizáló társadalomtudósok az erőforrásokban bővelkedő Brazíliát – Kínával, Indiával és Oroszországgal egyetemben – az új gazdasági szupernagyhatalmak egyikeként emlegetik, a 200 milliós dél-amerikai országban a lakosság egyötöde (mintegy 40 millió ember) még mindig a szegénységi küszöb alatt él.

Minden brazil nagyvárosnak megvan a maga nyomornegyede, amit a szakirodalom viskófalunak (favela) nevez. A romantikus színezetű kifejezés ne tévesszen meg senkit: a viskófalvak a bűnözés melegágyai; a szűk sikátorok világát nem az állam, hanem a drogmaffia ellenőrzi. Ezekben a brazil nyomornegyedekben közel 12 millióan tengetik életüket, s nem értik, az állam miért a hipermodern stadionokra, nem pedig az ő életkörülményeik javítására költi a pénzt. A jövő évi futballvébé egyik helyszínén, Fortalezában előfordult, hogy egy mélyszegénységben élő anya 20 euróért kínálta eladásra saját gyermekét. Ugyanebben a városban 200 millió euróból épült futballstadion… (Ennyi pénzből meg lehetett volna oldani az összeeszkábált kunyhókban és pléhkalyibákban élő fortalezai szegények lakhatási gondjait.)

De ahogy az már lenni szokott, az embereket nem a társadalmi igazságtalanság felismerése vezette ki az utcára. A tüntetések – hangozzék ez bármilyen különösen – tíz cent miatt kezdődtek. A tömegközlekedés ára ugyanis Rióban 90 centről (helyi pénzben: 2,75 realról) kerek 1 euróra (2,95 realra) emelkedett. Ez a tíz cent hozta működésbe a tömeg védekező reflexeit, és startolta el az utóbbi évtizedek legnagyobb brazíliai tiltakozáshullámát, hatalomellenes jelszavakkal, lángoló autókkal, könnygázfelhőkkel és gumilövedékes oszlatásokkal.

A „brazilkérdést” a közép-európai országok is feltehetik maguknak: vajon a gazdasági válság idején, amikor az egészségügyre, az oktatásra és a kultúrára nem jut elegendő pénz, van-e értelme milliárdokat költeni stadionfejlesztésre? Magyarországon a következő három évben 19 stadiont újítanak fel, esetenként minimum 600 millió, maximum 2 milliárd forintból. A Hallgatói Hálózat kimutatásai alapján a debreceni stadionra elkülönített 11,5 milliárd forintból 1100 orvost lehetett volna kiképezni. A kérdés tehát úgy hangzik: vajon mi a fontosabb számunkra, egy jól működő kórház, vagy egy ürességtől kongó, kihasználatlan futballstadion, amelyben a foci nevű játék torz, manipulált változata zajlik?

Szlovákiában a Fico-kormány szintén megszavazta a nagyszabású stadionrekonstrukciós programot, amely mintegy húsz várost érint. A tanárok fizetésére nincs pénz, a stadionokra van pénz. Az ilyen presztízsberuházás persze mindig kifizetődő, a látványsport ugyanis ideális közvetítő közeg a jelszavakban kommunikáló politikai propaganda számára. A képlet viszonylag egyszerű: aki felkarolja az élsportot és stadiont épít, az a saját népszerűségét is jelentősen növeli. S hogy mi ezzel a gond? Az égvilágon semmi. Azt leszámítva, hogy az állam nagyrészt a mi pénzünkből építi azokat a futballstadionokat. A te adódból, az én adómból.

Brazíliában egymillióan vonultak az utcára. Azt skandálták, egy tanár többet ér, mint Neymar; egy kórház fontosabb, mint egy stadion. Eretnek felvetés egy futballfüggő sportújságírótól, de azt hiszem, a tüntetőknek igazuk volt.

Ha nincs a meccs

Azt mondta Szalai Ádám, a magyar válogatott csatára, hogy elege van a hülyítésből, vegyük már észre, Magyarországon a futballszerető emberek tíz–húsz éve át vannak verve, mert nincsenek futballistáink, nincsenek edzőink, nincs utánpótlásunk, nincs semmink az égadta világon – s mi ezzel a semmivel akarunk kijutni a vébére…

Mire egy újságírónő megjegyezte, hogy ez így talán túlzás, s az amszterdami eredmény, a 8–1 sem a valóságot tükrözi.

Ó, édes Istenem! Sejtettem, hogy ez lesz. Hogy csak napok kérdése, és elkezdődik a maszatolás. A rendszer összezár, kivár egy-két napot, aztán fokozatosan előmásznak a hangadók a szuterénből, és komoly arccal elkezdik magyarázni, hogy megelőztük a törököket, s hogy a 8–1 nem reális eredmény. (Hát, nem is; a 20–1 reálisabb lett volna, de ezt már írtuk.)

Ugyanez történt a MAGYARORSZÁG–ANDORRA mérkőzés szünetében: a közszolgálati televízió riportere bátorkodott azt a szakmai észrevételt tenni a stúdióban, hogy a félidei 0–0 nem reális eredmény. Értsd: sokkal jobbak vagyunk, csak ez nem látszik a pályán. Hogy akkor mégis hol látszik? Nem tudni. A riporter (és a Szalaival vitatkozó újságírónő) elméletével csupán az a gond, hogy a foci nem holmi absztrakció, hanem hús-vér futballisták játsszák a pályán, az eredményjelző pedig nem a megálmodott, hanem a reális eredményt mutatja.

Ettől persze még kamuzhatunk, mint a Devecseri Szilárd nevű szombathelyi fejes-specialista, aki azt állítja, az öngólját leszámítva jól játszott Amszterdamban. Nem vicc, tényleg ezt mondta. Kikaptunk 8–1-re, megaláztak bennünket, a srác senkitől sem zavartatva, teljes rákészüléssel fejelt egy nevetséges öngólt, aztán büszkén lenyilatkozza, hogy egyszer leszerelt valakit a szélen, s összességében jól nyomta… Naná, hogy jól! Ő volt a meccs hőse! Robben és Van Persie pedig csak elbotladozott körülötte, ügyetlenül, bénán.

Aztán előáll Andrusch József, a válogatott kapusedzője, és a lehető legkomolyabb hangon közli: ha Egervári maradt volna a kapitány, kijutunk a 2016-os Eb-re. Vagyis jó úton haladunk, tartani kellene az irányt. Nem tudtad? Most már tudod! Előre bátran a nyolcasok mentén!

Andrusch szerint Mezey óta nem volt ilyen sikeres kapitánya a magyar válogatottnak, mint Egervári, s ezt számokkal is alá tudja támasztani. „A szurkolók igenis értékelték a munkánkat, s ha nincs a bukaresti és amszterdami meccs, most egészen másról beszélgetnénk…”

Figyelem, ez kulcsmondat volt: „Ha nincs a meccs.”

Értik, ugye? Ha nincs a meccs, akkor világelsők vagyunk, a futball császárai, a Naprendszer urai. Ha nincs a meccs, akkor Guzmics egy Beckenbauer, Koman pedig Pelé és Maradona és Puskás Öcsi egyben. Miért is ne? Úgyhogy hagyjuk ezt az ostoba dumát a vb-selejtezőkről, s írjunk egy levelet az illetékeseknek:

„Tisztelt UEFA, kedves Platini úr! Mi, a földkerekség legjobbjai – úgymint: Devecseri, Guzmics, Lipták, Koman, valamint a szakmai stáb – úgy döntöttünk, nem játszunk több meccset, mert abból még soha nem jöttünk ki jól, ellenfeleink folyton cselezgettek meg passzolgattak meg gólokat rúgtak, szóval befejezzük a meccsezést, elég volt! Kérjük döntésünk szíves tudomásul vételét, köszönettel, aláírás, dátum.”

S akkor kész! Nincs meccs, nincs gond. A magyar futball pillanatokon belül felvirágzik, válogatottunk pedig az őt megillető helyre – az univerzum aranyozott futballtrónjára – kerül. Valahogy így képzelte ezt a szakmai stáb. Ez lett volna a vízió. A pozitív jövőkép.

Van azonban egy rossz hírem. A futball nem így működik. A futballban ellenfél is létezik, akivel meccset kell játszani. Akit le kellene győzni. Nem szavakkal, hanem gólokkal. Nehéz ügy, tudom.

„Mihelyst sorozatos megméretésen kell bizonyítani a tudást, a felkészültséget, már kiütköznek a bajok, hogy az alap korszerűtlen, hogy a korrupció a magyar labdarúgásban az egekig ér, s hogy a magyar nemzeti bajnokságnak nincs erkölcsi tartása. Ezek most mind együttesen mutatkoztak meg a csapat szereplésében. Meg lehet nyerni egy versenyt alaptalan handabandázásokkal, ígérgetésekkel, fogadkozásokkal, szemfényvesztéssel? Ezekből a módszerekből él az MLSZ évek óta… Nem kell ezt különösebben magyarázni, hiszen ország-világ tudja, mi folyik a magyar bajnokságban. Adták-vették a mérkőzéseket, úgyszólván büntetlenül…”

Végh Antal jellemezte így a magyar focit. Csaknem harminc éve, 1986-ban. Változott valami azóta? Változott, persze. Csak éppen rosszabb irányba. Ma már nem verjük meg a brazilokat, nem jutunk ki a vébére, nem játszunk európai kupadöntőt (mint a Videoton 1985-ben). Nincs Garabánk, nincs Détárink, nincs Nyilasink. Írnám, hogy semmink sincs, de ez így nem igaz. Mert ígérgető MLSZ-ünk, képzetlen szakembergárdánk, bundázó vircsaftunk továbbra is van.

Csak futballunk, az nincs.

Tahiti, Gauguin

Kedd

Este filmpremier Pozsonyban, Krok do tmy (Lépés a sötétbe), Nádasdi Petivel. A film után állófogadás egy hajón. Álom, luxuskivitelben. Estélyi ruhák, merész dekoltázsok, pezsgőstálcákkal piruettező pincérek. A futballtribünökön otthonosabban érzem magam, szó mi szó. Nádasdi főszerepet játszik a Markíza egyik tévésorozatában, amit egymillióan néznek. Azóta sztár. A fogadás is úgy telik, hogy ismeretlenek (de főleg bűbájos mosolyú, beájulós nők) percenként leszólítják, és közös fotót kérnek tőle. Emlékszem, egyszer együtt mentünk ki egy SLOVAN–KASSA meccsre, a zsúfolt 39-es buszon utaztunk, Nádasdi pedig az előttünk álló, Martens-bakancsos pozsonyi szkinhed szemébe nézett, és lassan, tagoltan csak annyit mondott: „S-P-A-R-T-A”, ami ott, abban a helyzetben felért egy öngyilkossági kísérlettel. A jelenet szerencsére annyira valószerűtlen volt (két kassai tizenéves a pozsonyi pitbullok között), hogy mire a kopaszok felocsúdtak, mi már leugrottunk a buszról, és rohantunk, ahogy bírtunk. Adrenalin rulez.

Szerda

A mínusz egyedik nap. Hajnalban Budapestre utazom, bírósági tárgyalásra, a nemzetközi bundaügy újabb felvonására. „Akkoriban nagyon nehéz anyagi körülmények között éltünk” – mondja az egyik vádlott. Megpróbálom elképzelni, milyen lehet az a rendkívül nehéz anyagi körülmény, amely megengedi, hogy valaki négyezer euróval fogadjon egy futballmérkőzésre. Persze, hősünk nem akármilyen futballmeccsre fogadott, hanem a magyar bírók által vezetett BULGÁRIA–ÉSZTORSZÁG (2–2) találkozóra, amely mérkőzésen – nyilván a véletlenek különös összjátéka folytán – mind a négy gól büntetőből született. A tanúvallomások során mindenesetre csak úgy röpködnek a csapatnevek, Brno, Duslo Šaľa, zambiai válogatott, alig győzöm jegyzetelni. Hazafelé Brett Forrest Bundamaffia (The Big Fix) című könyvét olvasom, ő írja, hogy a futballmeccsek manipulálása mára jövedelmezőbb iparág lett a maffia számára, mint a drogcsempészet, a prostitúció vagy a fegyverkereskedelem, mert a sportfogadásban évente nem dollármillárdok, hanem dollártrilliárdok forognak.

Csütörtök

Napközben: zavargások Sao Paulóban, a CNN két újságírója megsérült, Iránban betiltották a nyilvános meccsnézést. Este végre elkezdődik a vébé. Alig hiszek a szememnek: a brazil–horvát nyitómérkőzést egy játékvezetőnek álcázott japán szélhámos pofátlanul elcsalja (javított változat az érzékeny lelkűeknek: nem elcsalja, hanem „részrehajló ítéleteivel a mérkőzés kimenetelét nagymértékben befolyásolja”), ráadásul erről kell jegyzetet írnom másnapra, a pompáról, a futball spirituális otthonáról, a taktikáról. De milyen pompa, milyen taktika meg milyen Neymar? Ezek után? Ne már! A cikknek azt a címet adom: A nagy csalás.

Péntek

A spanyol–holland napja. Ez lett volna az első meccs, amelyet a helyszínen nézek meg. Még februárban intéztem sajtóakkreditációt a FIFA-nál, négy mérkőzésre készültem Brazíliába, de kénytelenek voltunk lefújni az akciót, mert az a tíz nap is háromezer euróba került volna. (Kedves leendő szponzoraink, riportjainkhoz örömmel fogadunk mindenféle támogatást, de tényleg.)

Délutáni felvezetésként MEXIKÓ–KAMERUN, a bírók érvénytelenítenek két szabályos mexikói gólt, a szünetben kétségbeesetten telefonál Gerzson, hogy nézem-e, s hogy szerintem ez mi („mi ez a rohadt csalás már megint”). Péntek tizenhárom, ezt valaki megszívja, érzem. A spanyolok azok. Egy–öt! Elképzelem, amint Guzmics meg Devecseri bőszen szurkol a hollandoknak, hogy ne álljanak meg ötnél, rúgjanak csak szépen egy nyolcast a spanyoloknak is, hogy Devecseri másnap büszkén, kidüllesztett mellel korzózhasson Szombathely főutcáján, mert akkor a mi amszterdami 8–1-ünk is egészen más megvilágításba került volna, spanyol szintre, úgymond.

Szombat

Reggeli lapszemle. Azt írja a Telegraph, Spanyolországban 25%-os a munkanélküliség (Hollandiában 7%-os), a minimálbér pedig 650 euró (Hollandiában 1500), de mindez nem fáj a spanyoloknak annyira, mint a tegnapi 1–5. Hát, igen. A futball társadalomlélektani hatásáról nekünk, magyaroknak is megvannak a saját, meglehetősen traumatikus tapasztalataink. Délelőtt foci a tornateremben, délután könyvhét Budapesten (Jonathan Wilson Futballforradalmak című taktikai kalauza!), este pedig… Nos, este jöttek a meccsek. Szomorú, szomorú nyáréjszaka: Uruguay és Anglia is kikapott. Zászlókat félárbocra, háromnapos nemzeti gyász.

Vasárnap

Úgy döntöttem, kihagyom a SVÁJC–ECUADOR-t és a FRANCIAORSZÁG–HONDURAS első félidejét, s megnézem helyette a kassai Thália Színház komáromi vendégjátékát (Egressy Zoltán Portugál című drámáját), elvégre nem csak futballal él az ember. (Pedig de.) Milyen volt az előadás? Hogy a műből idézzek: „Pazar, baszod. Pazar. Ez a jó szó.”

Éjjel ARGENTÍNA–BOSZNIA-HERCEGOVINA. Egy pszichológus azt nyilatkozza, szerinte Messi félig autista, egészen pontosan Asperger-szindrómás. Ezért tud kizárólag egyetlen dologra (a focira) összpontosítani, máskülönben szűkszavú, nehezen barátkozik, idegenek társaságában pedig kifejezetten rosszul érzi magát. Leó, testvérem, üdvözlégy a klubban!

Hétfő

Előrehozott lapzárta, hogy zavartalanul megnézhessem a NÉMETORSZÁG–PORTUGÁLIA meccset. Egressy írja a Portugálban, hogy Gauguin negyvenéves koráig hivatalnokként dolgozott, feleségével és három lányával élt, aztán egyszer csak összepakolt és elutazott Tahitibe. Három év múlva levelet küldött a családjának. Ez állt benne: „Jól vagyok. Festek. Gauguin.”

Az én levelem így hangzik:

„Jól vagyok. Focit nézek. Jóska.”

Jegyzetek

27 Focival a világ körül

Köszönet: Anikónak, Toronyi Xéniának, Fekete Fanninak, Grendel Áginak, Szigeti Bálintnak, Köteles Szabolcsnak, KTN-nek, Kiss Lacinak, Kovács Petinek, Nádasdi Petinek, Sánta Attilának, Somogyi Tibornak.

Realizované s finančnou podporou Úradu vlády Slovenskej republiky – program Kultúra národnostných menšín 2015.

Készült a Szlovák Köztársaság Kormányhivatalának támogatásával – Nemzeti Kisebbségek Kultúrája program, 2015.

Kiadta a Kalligram Polgári Társulás,
Dunaszerdahely, és a
Kalligram Könyv- és Lapkiadó Kft.,
Pozsony, 2015

Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Szigeti László

A szerző és a regény Facebook-oldala:
fb.com/futballfuggo

ISBN 978-615-5454-98-1

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0