© Huszti Péter, 2015

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, 2015

A Helikon Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv Rajka Mária

Borítófotó © Keleti Éva, MTI

ISBN 978-963-227-707-3

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő Takács M. József

Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„S én, vén diák, szívem fölemelem

S így üdvözlöm a mindig újakat:

Föl, föl, fiúk, csak semmi félelem.”

Ady Endre: Üzenet egykori iskolámba

A RÉGI HÁZ KÖRÜL …

A ház

A LEGKESERVESEBB, AMIT NEM TUDTAM ELFOGADNI, az volt, hogy Anyám olyan kicsi lett. Azt hittem, győzedelmeskedik az időn. Ahogy egész életében legyőzte a bajokat, a fájdalmakat, a megaláztatásokat. Az erejével, a rendíthetetlen tartásával, a dacával, a konok hitével.

Ült mellettem a kocsiban, s autóztunk a Trombitás utcai régi ház felé. Évtizedek óta nem járt arra, ahol húsz évig éltünk, ahol felnevelt minket. Mostanában kezdte mondogatni bizonytalanul, hogy szeretné látni az utcát, a régi házat.

Az ember tragédiája próbája után, három órára, ahogy megbeszéltük, ott voltam a Németvölgyi utcai kis lakásában. Bementem a kulcsommal, ahogy szoktam, anyám ült az ablaknál a fotelban, ahol azelőtt órákat olvasott, keresztrejtvényt fejtett, néha a tv-t nézte. Mostanában csak ült, s ahogy mondta, gondolkozott valamin. Az asztalkán a cédula, amire előző nap fölírtam, hogy háromra jövök. Indulásra készen várt kék ruhájában, hófehér haja gondosan megfésülve, ölében kis táskája, amihez ragaszkodott. Rám mosolygott, de kissé feddően mondta:

– Már nagyon vártalak.

– Így beszéltük meg anyukám, nézd, hajszálpontosan három óra van.

– Jó, jó, de jöhettél volna korábban, én már a déli harangszóra kész voltam.

Lassan, meg-megállva learaszoltunk az emeletről, karjával rám támaszkodott, szinte alig volt súlya. Beszálltunk a kocsiba és elindultunk. Én rákezdtem, mint egy idegenvezető.

– Itt most átmegyünk a Curie téren, hogy is hívták ezt a háború előtt?

– A háború előtt? – sóhajtott.

– Most a Déli mellett megyünk el, ez itt a Posta Palota, itt dolgoztál fiatal korodban, ugye?

Nem válaszolt, csak bizonytalanul széttárta karját, jelezve, hogy ha így is volt, hol van az már.

– Itt a Moszkva tér, itt mentünk le jobbra a Retek utcán mindig a piachoz. Ez meg a Nyúl utca, itt a sarkon volt az öreg suszter műhelye, a kalaposbolt mellett, emlékszel?

Anyám rám nézett szótlanul, és bizonytalanul bólintott. Én gyorsan folytattam:

– Ez a közért, látod, még most is megvan, ott a túloldalon a fogaskerekű végállomása, ez a benzinkút akkor még nem volt. És itt a Pasaréti út első házában lakott Moravcsik doktor, a gyerekorvos. Abban a düledező épületben meg a Pathóék, a Pathó néni meg a Pathó bácsi. Úgy látom, ezt le fogják bontani. Itt volt a Sport Söröző, és ebbe a kis villájába jött haza Amerikából az öreg Jávor Pál. Emlékszel?

– Jávor Pál? De ő meghalt már – mondta.

– Régen, de még találkoztunk vele, itt sétált a botjával a Vasas-pálya előtt, meg színpadon is láttuk egyszer, valami esztrádműsorban énekelte rekedtes, fakó hangján, hogy:

„… egy tisztes őszes halánték

a nő számára ajándék.”

– Azt hiszem, a Tarka Színpadon.

– A Tarka Színpadon? – kérdezte Anyám, és nézett rám csodálkozva, mint egy kisgyerek.

Kilencvenhárom éves volt.

Megálltunk a Trombitás utcai régi ház előtt, nézte a kétemeletes házat álmélkodva, majd felém fordult segítségkérőn.

– Ez ekkora volt? – kérdezte bizonytalanul, s még szorosabban belém kapaszkodott.

Azt hittem, azt akarja kérdezni, ami engem is foglalkoztatott, s valószínűleg mindannyiunkat, akik visszazarándokolunk gyerekkorunk színterére, és elcsodálkozunk, hogy milyen apró lett minden. Anyám azonban váratlanul ezt kérdezte:

– Nem volt ez sokkal kisebb?

– Kisebb? – csodálkoztam. – Nem, nem, csak megnőttek a fák, új a kerítés is, sok év telt el.

Ő azonban ingatta a fejét.

– Nem, nem, az a ház, a régi ház sokkal kisebb volt.

– Bemenjünk? – kérdeztem. – Talán lakik itt még valaki a régiek közül.

– Ne! – mondta határozottan.

Sokáig álltunk a ház előtt, csendben néztem, ahogy lehajtott fejjel valahol messze jár, nem tudtam, hol lehetnek a gondolatai. Jelezte a karjával, hogy induljunk. Körülményesen beült a kocsiba, nem nézve vissza, nem nézve semerre.

Akkor kezdte el becsukogatni a kapukat. Hazafelé megint csak én beszéltem, ő hallgatott. Később próbáltam felidézni neki a Trombitás utcai kirándulást, de Anyám nem válaszolt. Soha többet nem beszélt a házról, a régi lakókról, akiket szeretett, és akik szerették. Nem beszélt a nyugdíjhivatalról sem, ahol sok-sok évig dolgozott, és nem szólt apámról sem, aki elhagyta, és el-eltűnt az életünkből. Nem beszélt a színházról sem, amivel a legtöbb örömet tudtuk szerezni neki.

Sorra becsukogatta ezeket a kapukat is.

Végül már csak a gyerekeknek örült. Nekünk, öreg gyerekeinek, lányának, fiának, menyének, unokáinak és dédunokáinak. És örült a virágoknak, a napnak, a tavasznak, a télnek, a hulló faleveleknek, a hópelyheknek.

Mint a gyerekek.

Élete végéhez közeledve láttam igazán örülni az életnek.

Kilencvenkilenc évesen halt meg. Elbúcsúztunk tőle, elbúcsúzott tőlünk.

– Jó lesz már egy kicsit megpihenni – mondogatta.

Addig sohasem hittem el senkinek, hogy tényleg hisz ebben a kegyelemben, hogy igazán azt mondja, amit mond, és amit az Ige hirdet, hogy megpihensz a másvilágon.

Amikor a végső búcsú is megtörtént, és baktattunk haza a Farkasrétről, akkor döbbentem rá, hogy nem kérdeztem meg tőle a legfontosabb dolgokat rólunk, a gyerekkorunkról, a gyerekkoráról, a szüleiről, apánkról, az ő találkozásukról, a boldog éveikről, ha voltak. Aztán a tönkrement sorsukról, a háborúról, a halálról, az életről.

Gondolatok a porolón

TALÁN A VÁLASZ NÉLKÜL MARADT kérdések biztattak, és küldtek vissza a régi házba. A hátsó kert felé indultam, ahol egykor a poroló állt. Hatalmasra nőtt fák árnyékában pillantottam meg a rozoga faalkotmányt. Körbenőtte a sűrű bozót, a gaz. Látszott, hogy évtizedek óta nem használta senki. Régen, reggelenként a szűk kertrészt nagytakarításkor használták a cselédlányok, takarítónők, nagymamák, püfölték a szőnyegeket, és szürke por lepte a poroló körül a kikopott, sárga fűcsomókat. Hétvégéken a nővéremmel mi is lecipeltünk néhány szőnyeget, majd jött Anyánk, és hihetetlen gyorsan kiporolta a vékony torontáliakat, s már siettünk is vissza az emeletre. Nem akarta, hogy meglássanak minket, valószínűleg szégyellte a porolást meg a kopott szőnyegeket is.

A Trombitás utcai házban polgári családok laktak. Orvosok, mérnökök, egy szociológus, egy biológusprofesszor, titokzatos foglalkozások, amikről addig nem tudtam sokat. Jómódú családok, akik hétvégéken a Vasas-pályán teniszeztek elegáns felszerelésben, télen Ausztriában síeltek, és sokszor hallatszott a lakásukból, hogy németül beszélnek egymással.

Az eldugott, utcáról nem látható kertdarabkát szürkületkor mi, gyerekek vettük birtokba. A poroló volt a főhadiszállásunk. A titkos találkahely. Négyen-öten is ücsörögtünk a keresztfán, és suttogva vallottuk be egymásnak az addig megélt kilenc-tíz évünk féltve őrzött titkait. A barátság sokszor került szóba. Ki kivel barátkozik, s kivel nem, miért éppen vele. Szóba kerültek az iskolai megaláztatások is, igazságtalan tanáraink „gaztettei”. De a legfőbb téma természetesen a szerelem volt. Titokban mindannyian szerelmesek voltunk. Gyuszi volt köztünk a legbátrabb, ő mindig bevallotta imádottja nevét is. Mondván, hogy szerelmük örökre szól, aztán három-négy nap múlva megtörten közölte, hogy véget ért a régi nagy szerelem, most azonban végre megtalálta az igazit. A titkos társaságba váratlanul néha lányok is érkeztek, ilyenkor elnémultunk, majd ügyetlenül témát váltottunk. Egyszer Kriszti, aki két évvel idősebb, tizenkét éves, komoly hölgy volt, jött este az öccseiért, miután azok a nagymama többszöri hívó szavára sem indultak haza. Kriszti meghallotta, hogy a szerelem a téma, és enyhe lenézéssel szólt vissza, miközben öccseit vonszolta fel a lépcsőn:

– Peti! Beléd szerelmes a Nelli.

Megdöbbentem. Nelli a legcsúnyább lány volt a Trombitás utcában.

Legtöbbször azonban egyedül kuporogtam a porolón. Legjobban ott szerettem olvasni. A senki földjén a késő délutáni süket csöndben. A szürkületben éreztem és láttam legjobban könyveim hőseit, ilyenkor kerültem hozzájuk a legközelebb. Felültem a keresztfára, kinyitottam a könyvet, és ábrándoztam.

Térképet fabrikáltam Robinson szigetéről. Valóságos kis díszlet készült a veszedelmes sziklákról, ahol darabokra tört a hajó, a szerencsétlen-szerencsés hajótörött sátráról, a védelmet nyújtó barlangról az oldalához támasztott létrával. Szigetemen kecskék kószáltak, kacsák, vadgalambok és hatalmas teknősök. Embert nem rajzoltam a szigetre. Robinson képzeletemben természetesen én voltam. Pénteket nem akartam még a szigetre engedni, hadd legyek egy kicsit egyedül.

Más délutánokon Tamási Áron Ábelével és Bolha kutyával barangoltam a faóriások között a Hargitán, ücsörögtem a havas fenyők tövében megbújó kis faházban, hallottam a messzeségből a szél süvítését és a kis házban az égő fa pattogását a csikókályhában. Elképzeltem, hogy én is egyedül vagyok a rengetegben, méricskéltem kevésnek tűnő bátorságomat, dideregtem, de titokban irigyeltem Ábelt.

Hát még amikor felszállt a hatalmas óceánjáró hajóra, amelynek kéményei okádják a füstöt, és elindult Amerikába!

Amerikába! A titokzatos Amerikába!

Létezik egyáltalán ez az Amerika? Végigfutott hátamon a hideg, ahogy a nyüzsgő kikötőben felbődül a hajókürt, megremeg és nekilódul a városnyi hajótest: Ábel, tied a világ!

Milyen lehet a világ? – tűnődtem. Aztán ezt a feszítő kérdést is magamba zártam a többi válasz nélkül maradt kérdéssel együtt.

Jó, hogy rajzok is voltak a vékony ifjúsági könyvecskében, mert így én is bámulhattam a porolóról a nagyvárosi, igazán félelmetes rengeteget, New Yorkot, a felhőkarcolókat, néha kételkedve létezésükben. A porolón ülve kísértem Ábelt, a porszívóügynököt, aztán az autószerelő-segédet, a takarítóinast, vagy ahogy a nagy amerikai kutyát sétáltatta a hömpölygő utcákon a villogó reklámok között. És együtt utaztam vele a robogó, zsúfolt, emeletes vasúton, néha annyira belemerülve a képzelgésbe, hogy azt hittem, tényleg ott vagyok a „nagyvilágban” én is.

Kedvenc könyveim utazásokról meséltek és mesélnek, hiszen álmatlan éjszakáimon ma is gyakran emelem le a polcról kincsként őrzött örökségemet, sráckorom megsárgult, összeragasztgatott könyveit, a Franklin Társulat, a Révai Kiadó, az Athenaeum kiadásait, az ezerkilencszázhúszas-harmincas évekből.

A porolón gubbasztva képzeletem szárnyán repültem Nils Holgerssonnal Márton gúnár hátán, s noha televíziónak még hírét sem hallottam, filmszerűen láttam az alattam elsuhanó tájat, a befagyott tavakat, homokpusztákat, a viharos, sziklás svéd tengerpartot, a világítótornyokat, Lappföldet, a sötét erdőket, a vadludakkal együtt éltem át a veszedelmes kalandokat, s a csodálatos utazás végén együtt sóhajtottam Nils úrfival, bárcsak újra repülhetnénk országok, tengerek felett.

Gyakran meg is tettem: hónom alá csaptam a nagy alakú könyvet, és ki tudja, hányadszor, újra és újra nekiindultam a csodálatos utazásnak.

A poroló rejtekében éltem át a bajai fiú, Jelky András csavargásait is a fél világon keresztül. Rajongtam a bátor, furfangos szabólegényért, akit mágnesként vonzott a titkokat rejtő nagyvilág. Gyalogol, hajózik, szökik, menekül, és bebarangolja Európát, Dél-Amerikát, Indonéziát, Japánt, Afrikát, a világ négy égtáját, és hazajön meghalni.

Hazajön meghalni? Meghökkentem.

Miért meghalni jön haza? És egyáltalán, mi az, hogy haza?

És mi az, hogy meghalni?

„Halál! Hol a te fullánkod?”

KILENCÉVES LEHETTEM, MIKOR NAGYMAMA MEGHALT. Apám vitt le Keszthelyre, ahol a nagyszülők laktak. Látogatóba indultunk, ott tudtuk meg, hogy Nagymama reggel rosszul lett, és elvitték a mentők. Taxival mentünk ki a keszthelyi kórházba. Egy fiatal orvos jött le elénk a kapuhoz, váltott néhány szót Apámmal, majd eltűntek a forgóajtó mögött. Leültem az egyik kerti padra. Sokáig várakoztam, aztán Apám megjelent Nagymama kis kofferjával.

– Menjünk – mondta. – Nagymama, szegény, már nincs itt.

Baktattunk egymás mellett szótlanul vissza az állomásra. Néha lopva ránéztem, éreztem, hogy valami nagy baj történt, de kérdezni nem mertem, ő meg nem mondott semmit.

Nagymama halála, a temetés, ahogy Apám állt lehajtott fejjel a koporsó mellett, mi, a nővéremmel Anyánk kezét fogva kicsit távolabb tőle, a sok fekete ruha, a pap monoton imája, a hüppögés megdöbbentett.

A temetés után napokon át ültem a porolón, kezemben a könyv, de nem tudtam olvasni. Próbáltam megérteni az érthetetlent, hogy valaki egyszer csak nincs. Hogy visszaadta lelkét az Úrnak, ahogy a pap mondta. Hogy most már nincs többé. Küszködtem a kérdéseimmel.

Ez mindenkivel ugyanígy történik? Velem is? Egyszer csak nem leszek? És utána mi van? Mi lesz? Utána már soha többé nincs semmi? Soha?

Gyötrő kérdéseimet nem mertem kimondani, gyötrődésemet nem osztottam meg senkivel. Esténként vártam Anyámat a kérdéseimmel, de ahogy kimerülten hazaért a hivatalból, és nekiállt a főzésnek, mosásnak, vasalásnak, szégyelltem volna a zavaros és talán nem is fontos kérdéseimmel zaklatni. Meg aztán nem is tudtam, hogy pontosan mit is akarok kérdezni. Leültem mellé a konyhában a hokedlire, és néztem, ahogy szótlanul tüsténkedik.

Éjszakánként néha csurom vizesen ébredtem. Rémálmaimban valami veszély elől menekültem, és nem bírtam elfutni. Máskor sötét, ismeretlen szobába kerültem, valami emeletes ágy alsó polcára, ahol nem lehetett felülni. Sötét folyosókon menekültem, ahol egyszer csak megszűnt körülöttem minden. Titokzatos módon ezekben a lidérces álmokban mindig ott volt az eltűnés, a megszűnés, a halál. Rémülten ültem fel az ágyban, de folytatódott ébren is az álmom. A gyötrő gondolatok. Meg fogok halni én is, és soha többé nem fogok tudni semmiről, és rólam sem fog tudni senki. Kedvenc történeteimben is döbbenten találkoztam a halállal. Meghal Ábel anyukája és a tüdőbeteg szerzetes barát, Márkus is. Meghal Baradlay Jenő és a kis Nemecsek.

A halál sráckorom réme lett, féltem és irtóztam tőle. Először éreztem magamban valami gyűlöletféleséget is, elhatároztam, hogy harcolni fogok ezzel a rémmel. Rajtam nem győz! Titkos terveimben Ábel is segített. Ő nem meghalni jött haza a nagy Amerikából, mint szegény Jelky András. Ő élni érkezett. Agyonolvasott könyvem utolsó oldalán Ábel szavait piros ceruzával alá is huzigáltam:

Lassan magamhoz öleltem Bolhát, s úgy szorosan magamhoz ölelve, hengeredni kezdtem lefelé a dombon. Amikor lent a völgyben felálltam, és kinyújtózva ránéztem a nagy hegyekre, úgy éreztem, hogy most immár örökké élni fogok.”

Ezeket a sorokat szinte betéve tudtam, s mint valami csak nekem szóló titkos üzenet, meg is nyugtatott.

Ma is gyakran tűnődöm az elmúláson. Láttam és látom nagyszerű barátaimat – akik állandó lázban égve, ragyogó szemmel alkottak, harcoltak, adták és szórták életük kincseit – lassan elcsendesedni, szemüket megtörni, ahogy az évtizedek múltán füstbe mentek a terveik, megszűntek az álmaik, kialudtak a vágyaik, kihűlt körülöttük a világ, jelezve, hogy nélkülük is megy tovább minden ugyanúgy.

Ez az élet rendje, mondogatják beletörődve, csak a szemükben látom a hajdani szikrák helyett a csodálkozó, tétova kérdést, hogy miért is kell itthagyni a világot, amely minden keserűségével együtt gyönyörű.

Hallom anyám utolsó szavait, mintha válaszolna a porolón töprengő srácnak, és bölcs, öreg barátaimnak is, ahogy szinte mosolyogva, minket nyugtatva mondta: „Jó lesz már egy kicsit megpihenni.”

Az óvóhely

ANYÁM SZŰKSZAVÚ MESÉIBŐL TUDOM, háború volt, mikor születtem. 1944 májusa. Fönt ágyúzás, aknatűz. Lent a pince, az óvóhely, nyirkos falak között gyertyafénynél, kenyérhiány, vízhiány, félelem.

Egy pince volt a világ! Ez a különös mondat lázba hozott. Elképzeltem ezt a titokzatos életet az óvóhelyen. Kisfiú koromban szorongással mentem anyám után a dohos pincébe, kinyitottuk a lakatot, meggyújtottuk a gyertyát, beraktuk a gyújtóst, a fát a kosárba, a poros szenet a vödörbe, kísértetiesen imbolygott a gyertya fénye, majd elfújtuk, és fölcipekedtünk.

Milyen izgalmas lehetett itt élni lent, a föld alatt, a takarókkal elfüggönyözött matracokkal, hokedlival, sámlival, lakóhelynek berendezett fáskamrában, főzni a petróleumfőzőn, gyertyafénynél olvasni, alkonyat után kiszökdösni az utcára, bujkálva kenyeret szerezni, és vizet hozni az utcai kútról. És milyen feladat lehetett anyámnak szénporral összemaszatolni az arcát, hogy a pincébe berobbanó oroszok ronda vénasszonynak nézzék.

Micsoda történet. Micsoda játék. Irigyeltem a háborút. Irigyeltem a veszélyt. Talán ekkor kezdődött el bennem valami, ami azután végigkísérte az életemet. Vonzódás a különös történetekhez, vágy az emberi sorsok felfedezésére, megértésére, a könyvek, a versek habzsolására, és a kényszer, hogy élményeimet elmeséljem, és játékaimat másokkal is megosszam.

Mesék a szekrényből

TALÁN ÖT-HAT ÉVES LEHETTEM, mikor egy használaton kívüli lomtárszekrényben dédmama ránk maradt ruhái, molyette, prémgalléros kabátok, vedlett muffok, mulatságos, tollas nagymamakalapok, viharvert esernyők között elindultam egy ismeretlen, ködös világ felé.

Ez volt az első „színházépület”, amelyben működtem. Három-négy apró szereplő fért a szekrénybe. Szemben, a konyhában, a konyhaszéken és a hokedlin, néha a szemétláda tetején foglalt helyet a nagymamákból álló maroknyi, de hűséges nézősereg. A szekrény hátoldalára rajzszögeztük a csomagolópapírra festett erdőt, napot, viharos tengert, a holdat. A szekrény oldalán lógtak a sűrűn váltogatott jelmezek, kellékek, a királyi palástként használt abrosz, Nagymama tollas kalapja, egy katonasisak, amelyet valamelyik dédpapa viselhetett, a konyhaszekrényből kikölcsönzött tortasütőforma, amelynél csodálatosabb koronát elképzelni sem lehetett, s apám hegedűje, ami történeteinkben lantként szerepelt.

Különös színházat csináltunk, meglehetősen abszurd meséket kotyvasztottunk össze. Szerepeltek benne meséim hősei, a csillagszemű juhász, a kis herceg, Füles és Malacka, Zebulon és Mackó úrfi, János vitéz és a francia király. Váratlanul belekerültek előadásainkba diafilmekből – amelyeket a földszinten lakó Nyanyuka vetített ördögfióka unokáinak, s néha mi, szomszéd gyerekek is letelepedhettünk a nagyszobájuk szőnyegére – Maugli és Robin Hood meg a kis Aladdin a csodalámpájával. A ruhásszekrényben ezek mind összekerültek a meséinkben, sőt néha egy gonosz, a dédpapa háborús sisakját viselő orosz katona is megjelent, aki valószínűleg anyám óvóhely-történetéből érkezett.

A ruhásszekrény-színház írója, rendezője és főszereplője is én voltam. Történeteinkben a jó elnyerte jutalmát, a rossz a méltó büntetését, az aljas zsiványok tömlöcbe kerültek, s amint lehetett, meg is halasztottam őket, és győzött az igazság.

Ahogy visszagondolok, elavult színházat csináltam.

Ha újrakezdeném…? Újrakezdeném-e? Nem tudom!

Ha igen, akármilyen modern lenne is a ruhásszekrény, és akárhányan ülnének is szemben a hokedlin, szekrényemben a bűn újra csak bűn lenne, a rossz bűnhődne, a jót megjutalmazná az élet, s addig csűrném-csavarnám a történetet, míg az igazság végül győzedelmeskedne.