Borítószöveg

Závada Péter újabb költeményei a lélek napfoltjaira engednek rálátást. Az eltemethetetlen múlt, az árnyak között ólálkodó bűn, a be nem keríthető, fondorlatos vágy költeményei újra és újra felkavarják érzékeinket és izgatják szellemünket. Az erőteljes hang nem ereszt, bátorságában ott rezeg a kétely és a szorongás. A testek tájéka lüktet, a tabuk törékenyek, a képek lázasak. A kötet egymást keresztező ösvényeinek végén ott áll az anya, és ott áll a fiú a gyász útjának szélén egy gazdag, életerős költészet növekedésének vagyunk tanúi.

Závada Péter

MÉSZ

Jelenkor

© Závada Péter, 2015

Borítókép © Vojnich Erzsébet,

Moszkva téri telek, 2001

Felelős kiadó a Jelenkor Kiadó ügyvezetője

A Jelenkor Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Lapis József

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Somogyi Péter

A borítóhoz felhasznált fotót készítette Bakos Ágnes és Tihanyi Bence

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-676-546-0

A szövegek megírása során nyújtott tanácsaikért köszönettel tartozom

Borsik Miklósnak,

Dékány Dávidnak,

Lapis Józsefnek,

Radnai Fruzsinának

és Simon Mártonnak.

Tartalom

Akinek mondanom kéne

Bűnjel (1)

Bűnjel (2)

Bűnjel (3)

Bűnjel (4)

Bűnjel (5)

Bűnjel (6)

Bűnjel (7)

Screensaver

Tabu (1)

Tabu (2)

Tabu (3)

Tabu (4)

Virályok sijjogása

Testtáj (1)

Testtáj (2)

Testtáj (3)

Testtáj (4)

Egy öböl lehetősége (Lanzarote-i napló)

Vakforma

REM

Accusativus

Genitivus

Nominativus

Remíz

A zúgás (1)

A zúgás (2)

A zúgás (3)

A zúgás (4)

A zúgás (5)

Nyest

Objekt (1)

Objekt (2)

Objekt (3)

Objekt (4)

Objekt (5)

Ahova nem szabad

Escape (1)

Escape (2)

Escape (3)

Escape (4)

Vákuum

Lassú kereszt

Hellyé lassul (1)

Hellyé lassul (2)

Hellyé lassul (3)

A szinkronúszó magányossága

Aszfalt

Mész

Vörös

Akinek mondanom kéne

Hogy hideg voltál, mint a krémek.

Ez maradt meg abból a nyárból.

Mondataid árnyékába húzódni,

mintha egy fa tövébe.

Meg a nyomáskülönbség, 

amitől a lélegzetből sóhajtás lesz.

A gondok, ahogy rozsdás bádogdobozokként

zörögtek a mellkasodban.

Azt hiszem, összekeverlek az emlékeddel.

Ha hozzád akarok érni,

át kell nyúlnom az idő tükrén.

Akkor voltál az, akinek ezt most

mondanom kéne.

süllyed » rés » űr

Bűnjel (1)

Ez nem őszinteség,

ez a mondat is épp csak kiáll

belőlem, mindenbe beleakad,

mint egy eldolgozatlan varrat

kilógó damilja. Kerülöm

a tekinteted, nehogy észrevedd.

Mert mi lesz, ha az unalom

egyszer úgy vet majd minket szét,

mint egybeöntött, lélegezni

képtelen aszfaltot a hőtágulás?

Hagynunk kell magunkon

helyenként réseket. Nem ismerjük

a meghittség formáit, bár

elméletileg minden adott: villog

a tévé, a levegő fülledt és édeskés,

a nyitott ablakon át érezni

a szomszédos hársfák émelyítő

ondószagát. Rágyújtanék,

miközben percekig nem jut eszembe

az a szó, hogy tűz. Pedig

az erkélyablak a tűzfalra néz.

Leválasztom magamról

a hiányodat, mint egy foghíjtelket.

űr « hús « ár

Bűnjel (2)

A bőröm hangszigetelő szivacs,

elnyeli az üvöltésedet, nem hallom,

mikor a nevemen szólítasz, pedig

tudod, hogy a közös nyelven

én vagyok a gyász. Egész délelőtt

egy festékcsepp megdermedt

zuhanását figyeltem egy zár üregében,

azt találgattam, átfolyhat-e rajtam

az eső, elképzelhető-e, hogy felszívódjon

az ereimbe. Úgy járkáltál föl-alá

meztelenül a lakásban, kezedben

a lemerült mobillal, mint zavarodott

anyaoroszlán, fogai közt halott

kicsinyével, hogy végül minden

visszavont tekintet és minden megtett

lépés közénk ékelődjön. Könnyű

összetéveszteni két hasonló szerkezetű

csöndet, viszont a miénk már

a cselekvésképtelenek némasága.

Feleslegesen próbálom túlordítani

a húst: ennyi hallatszik át a testből

egy tagadáson.