Borítószöveg

Befagy a Duna, és megnyílik a síparadicsom a Svábhegyen.

2019-et írunk, Európát és benne Magyarországot az izlandi vulkánok heves aktivitása nyomán bekövetkező globális lehűlés keríti hatalmába. Mátrai Ágoston, a Protokoll immár révbe ért főszereplője, konzulként dolgozik Reykjavíkban, ám amikor a mindent beborító hamufelhő miatt evakuálják a lakosságot, haza kell térnie Budapestre. A vulkáni tél lassanként beköszönt Magyarországra is. Vajon miként birkózik meg a magyar társadalom a váratlan katasztrófahelyzettel? Mihez kezd az épp regnáló szociáldemokrata-jobbközép kormány Magyarországon? Miközben a felső középosztály fényűző díszletek között zajló kényelmes életét felborítani látszanak a hó és jég alatt is forrongó szélsőséges csoportok. Mi történik, ha csődöt mond a logisztika, a pénz sem bizonyul hathatós cserealapnak a túléléshez, és előbújnak a hegy kísértetei is? Egyáltalán: mi lett Bill Clinton régi, jó világával? És miért nem megy el a farsangi bálba Orbán Viktor?

A Legkisebb Jégkorszak korántsem utópisztikus látomás, hanem képtelenül valóságos korrajz a közeli múltunkról, jelenünkről és egy elképzelt jövőről. Térey János verses epikájának nagy lélegzetű, összegző alkotása, a szeszélyes európai apokalipszis hótól és jégtől szikrázó költészete.

TÉREY JÁNOS

A Legkisebb Jégkorszak

Copyright © Térey János, 2015

Borítófotó © MTI Fotó, Sóki Tamás

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

ISBN 978-963-310-754-6

Szerkesztette Nagy Boglárka

Olvasószerkesztő Györke Mária

Szerzőfotó Bach Máté

Borítóterv Kovács János

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Artemisznek

Midőn az óriási Tél

Vezérli, jókedvű vezér,

Borzas hadát az ember ellen,

Bevetve fagyát és havát –

Ünnepi kandallómelegben

Fölszikráznak a lakomák.

Pestis!, szörnyű cárnő, fölér

A Téllel: pusztító veszély,

Henceg a gazdag aratással;

És napra éj az ablakot

Koccantja sírásólapáttal…

Akadnak segítő karok?

Mint vadóc Telek évadán,

Bezárkózunk Pestis okán!

Elménket alkoholba fojtjuk,

Tűz gyullad, telik a pohár,

S lakomán, bálon azt rikoltjuk:

„Dicső Pestis! Vivát, Ragály!”

Mámor fűt csaták kezdetén,

S komor szakadék peremén,

És a felbőszült óceánban,

Sűrű sötétben éppen így,

S arábiai hurrikánban;

S a Pestis szintén mámorít.

Minden, mi életére tör

A halandónak, kész gyönyör,

És pont ez a kimondhatatlan

Kéj – az öröklét záloga.

Boldog, ki forró izgalomban

Rádöbbent erre valaha.

Így hát – hála neked, Ragály,

Minket nem borzaszt sírhomály.

Teljesítsd vállalásodat jól!

Habzik mindahány poharunk,

Bár lehet, egy rózsás ajakról –

Talán bizony… Pestist iszunk.

A. SZ. PUSKIN:

Lakoma pestis idején

(A szerző fordítása)

ELSŐ KÖNYV

Kitört!

Hősünk azonban évről évre annyi havat, jeget és fagyot kér az égtől, amennyi csak belefér. Kanadai télért, orosz télért imádkozik – ha már a tél úgyis annyi kiadással jár!

CH. BAUDELAIRE:

A mesterséges mennyországok

(Hárs Ernő fordítása)

I. fejezet

(Hullámbádog bodega – I’ve fucked Bach – A Régi, Jó Világ? – „Only with mustard and geysers?” – Ex)

A Legkisebb Jégkorszak előtti utolsó ősszel,

Még jóval a teljes légtérzár előtt,

Egyik este a magyar konzul belebotlott

Bill Clintonba a Faxaflói-öbölnél,

A hot dogos bódé mellett.

Körül a havas koronájú vulkánok,

S a magas, mélykék ég elkeskenyedő felhőkkel.

Ez a világ egyik legpuritánabb

Hullámbádog bodegája a parton,

Betonlábazatú, színesre festett

Deszkahomlokzatukkal, fémmanzárdjaikkal törékenynek

És ideiglenesnek tűnő házacskák között.

Piros sapkás kisfiúk gördeszkáztak körülöttük.

Bill határozottan bácsi volt már akkor is,

Eléggé nyúzottnak tűnt a viharkabátjában.

Összehúzva prémes kapucniját,

Félrebillentve fejét,

Szórakozottan hunyorgott Mátrai Ágostonra.

A konzul tudta, ez Bill kedvenc városa

Négyórányi repülőútra New Yorktól,

Valaha ez volt a kitüntetett jelentőségű

Reykjavíki hot dogosa

Lent a szélfútta, kopár kikötőben:

Ott a fotója a pénztár mellett.

Egy parkoló autóból Metallica szivárgott.

Well I’ve fucked the queen

I’ve fucked Bach

I’ve even sucked an old man’s cock

So what, so what?

And I’ve fucked a sheep

I’ve fucked a goat

I rammed my cock right down its throat

So what, so what?

So what, so what, you boring little fuck

Ágoston mosolygott, feszengett, hátrált kicsit.

Ismerik egymást Washingtonból és máshonnét,

Bemutatkoztak egymásnak vagy háromszor, régen.

A harmadik elnök van azóta,

Már nem aktuálisak: sem az Államok, sem ő.

A gazdaság alatta volt

Utoljára szárnyalásban;

S az Államok hatalma akkor érte el

A történelmi csúcskiterjedést:

Ő volna hát a Régi, Jó Világ?

A konzul igazán nem akart tolakodni,

De Bill kiszúrta őt a sorban, és vállon veregette:

„Only with mustard and geysers?”

„Absolutely, Mister President.”

„Well it’s a pity, I’ve become a vegan lately”,

Kacsintott  pajzánul Bill. Kezet ráztak sietősen.

Az elnök láthatóan valami pozitív támpontot keresett:

„Hey man, wait a minute… Czech Republic?”

„Oh no… Hungary. I’m the Hungarian consul here.”

„Ahhh great, yeah… My hovercraft is full of eels,

So I have to go. Nice meeting you.”

Ágoston tréfásan tisztelgett neki búcsúzóul:

„Viszlát, Ex!”

Ez az ember az ötvenautós konvojával,

A repülőivel az anyahajókon,

Seregeivel a bázisain,

A szivarával a gyakornoklány szájában

A végső csúcsot lakta, mondjon bárki bármit,

Gondolta, amíg Clinton távolodott;

És közben kicsit sem halkult a metál.

I’ve fucked this

I’ve fucked that

I’ve even fucked a schoolgirl’s twat

So what so what?

So what, so what you boring little fuck

Who cares

Who cares what you do

And who cares

Who cares about you, you, you, you, you, you

II. fejezet

(Csúcsszakértő – Mind the Japs! – Gyűrődés az életén – Egy fiúcska – Pispek, a titkára – Levél  a feleségétől üresen – A fekete gyémántban – „Öntelt pöcs” – Egy madárcsontú, filigrán, fekete hegedűs lány – Olyan, mint az őrjöngő szerelem – „KITÖRT!” – A kénszag, a kénszag, a kénszag! – Egyedüli biztonságos hely Európában – Átmenet a rendből a rendetlenségbe – „Sétáltál gleccseren?” – A Parti Őrség – Hósapka, olvadóban – Weöres Sándor – „Madártalan minden” – Nemes szorongásuk a Földön)

Folyton ez a tekintet járt Mátrai eszében,

Az öregember Bill Clintoné,

Akin évekkel ezelőtt négyszeres

Bypassműtétet hajtottak végre,

Belső érprotézist helyeztek föl a szívkoszorúerébe,

Cisztát távolítottak el a melléről,

Sőt félig megsüketült;

Egyedül huncut, kék szeme maradt élénk,

Bevilágítva a konzul mai útját.

Nem vesztette el az auráját: sose volt

Neki. A csúcson lakott, és? Sokak szerint

Egy undorító, öreg barom, semmi több,

És nem mondhatni, hogy akármilyen

Fekete PR-ral kősziklaként dacolt,

S minden karaktergyilkosságnak ellenállt…

Alkalmazzák mint csúcsszakértőt, férfias

Magazinokban frappáns tanácsokat ad,

Mint aki szebb, vígabb világban érdekelt;

De gátlástalan dominanciája rég a múlt…

Ó, pinceklubokban szaxofonozgatott?

Békét szerzett zsidó s arab testvér között?

Lenyomta Bagdadot az olajért, na és?

Ezt az alkonyi tekintetet látta Mátrai aznap is,

Amikor könnyű, barna velúrzekében

Fölballagott az öböltől

Szokásos útján, fél évvel a Clintonnal esett

Véletlen találkozás után,

2019 márciusában, konzulságának harmadik évében.

Mátrai szép ember volt, ötvenkét éves, magas,

Jó tartású, szőke, nem őszült kicsit sem.

Két és fél szobát béreltek a konzulátus számára

Az egytornyú, neo-neogót főtemplomnál.

Porta nem volt. Mind the Japs!,

Intette a tábla a belépőt

Új irodájukban, egy befejezetlen, korlát

Nélküli erkély üvegajtaja előtt;

Fiatal kollégája, Pispek humora.

A konzul átbújt egy alacsony, üres ajtókereten.

Fekete-fehér Mapplethorpe-plakát a falon:

Egy csaptelepszerűen lekonyuló

Meg egy hegyesszögben fölmeredő

Tulipán találkozását látni a képen.

A hajlékonyságuk határozott erőt

Sugároz, tökélyt, gyönyörködött Mátrai,

Ezerszer több erőt bármilyen épített

Falnál és oszlopnál. Bár ember műve (csak

Beállítás), a teremtett szépséget is

Lebírja könnyedén (az is beállítás, nem?).

Az ezüstszínű bárszekrényhez lépett,

Fölhajtott egy kupica köményes Brennivínt.

„Korlátok közt mulatni”, mondta a velencei tükörnek.

Ezt hajtogatta, új, mérsékelt jelszavát.

Ő volt itt a… misszióvezető. „Micsoda nagyképű

Kifejezés a diplomataságra: misszió!

Mmmm… A felelősség, érzem, csordultig betölt.”

És ő ifjú éveihez képest milyen fölszabadult lett!

Mint a hivatásos perfekcionisták,

Mindig kikészült, ha egyet hibázott,

Ha apró gyűrődést talált az életén.

Mióta megnősült, egész, egész… laza.

Amikor tavaly egy ismeretlen

Kisfiú karolta át a combját

Abban a kopár, fenyőfás sziklakertben,

Akkor érezte először, hogy kész a családalapításra:

Grasagarður Reykjavíkur, ízlelgette a hely nevét,

S a fiúcska bizalmába jólesően beleborzongott.

Elképzelte a gyér nárciszok,

Amarilliszek közt járkálva,

Hogy lehetne már gyereke;

Ötven után végre elég érett volna apának,

Felnőtt a saját gondolatához.

Bár habzsolgatva él, de kevésbé önösen, mint régen.

Most éppen tizenöt évvel fiatalabb felesége,

Fruzsina habozott.

Belekezdett egy lazacos szendvicsbe.

Csörgött a mobilja, kinyomta, helyi szám volt.

Döngött a lépcső, majd belépett Pispek, a titkára.

Mátrai Pispek felé fordult, s megnyílt hirtelen:

„Két furcsa e-mailt kaptam. Sőt huszonegyet.

Alig hiszem, hogy összefüggenek.

Az egyik a feleségemtől jött üresen.

A másik egy nagyon agresszív gyógyszerreklám

Húsz példányban.” „Hoppá, elözönlés?

Nekem Binder írt, hogy havazik Pesten.” „Még?!”

Most Binder Gyula odahaza a protokollfőnök,

Aki főelőadó volt, mikor a főnök még javában Mátrai.

„Ma koncert!” „Bartók?” „Hegedűverseny.”

„A második?” „Naná, a felnőttkori! A drámaibb.”

„Rég voltunk. Én nem élek már nagy életet, tudod.”

„Komótosan még járogatsz ide-oda,

Sőt bérleted is van egy-két mézesbödönbe…”

„Visszafogtam ezeket a látogatásokat.”

Mátrai Ágoston izlandi magyar konzul

És Pispek, a titkára fél óra múlva

Az enyhén lejtő Skólavörðustígur utcában sétáltak

A csúcsos templomtól lefelé, szaporázva léptüket,

Szürke bazalt- vagy fahomlokzatú, színes, egyemeletes

Házak szegélyezték a napsütötte utat.

A Harpa fekete gyémántja volt a cél,

A hangversenyterem a kikötőben, amelynek

Kapszulákból összerakott fala rögtön feltűnő.

A fekete üvegkockák mint kaptár viaszsejtjei

Vagy mint hullámzó, csillámló pikkelyek.

S a színük, akár a vulkáni homoké a tengerparton;

És a jégbordákat utánzó mennyezetmintázat,

Amelynek barlangossága a gleccserek belsejének

Jégalagútjait idézi, tökéletes hatású.