Borítószöveg

A hétéves Millie Bird már huszonhét lényt gyűjtött össze a Halott Dolgok Könyvébe, amikor a papája is Halott Dologgá változik. Nemsokára a mamája is eltűnik: magára hagyja Millie-t az áruházban, az Irdatlan Bugyik között.

Agatha Pantha nyolcvankét éves, és a férje halála óta nem tette ki a lábát a házából. Ablakából, a függöny és a borostyán rejtekéből kiáltozik a járókelőkre, vadidegenekre ontja a haragját. Amíg egy nap észre nem vesz egy kislányt a szemközti házban.

Karl, a gépíró nyolcvanhét éves, mikor a fia csókot nyom a homlokára, és otthagyja egy idősotthonban. Miközben távozó gyermeke után néz, hirtelen megvilágosodik. Elszökik, és valami mást kezd kutatni.

Három elveszett ember vár arra, hogy megtalálják. Millie, Agatha és Karl hamarosan áthág minden szabályt, hogy felfedezze, miről is szól az élet.

Szívmelengető regény a Nagy és Fontos, no meg a Kicsi és Még Fontosabb Dolgokról.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Lost & Found, Hachette Australia, 2014

Fordította Mesterházi Mónika

Copyright © Brooke Davis, 2014

Hungarian translation © Mesterházi Mónika

© Libri Könyvkiadó, 2015, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

ISBN 978-963-310-752-2

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Baranyai (b) András

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Anyának és Apának

Nem tudom, másképp hogy köszönném meg,

hogy létrehoztatok

első rész

millie bird

A Legelső Halott Dolog Millie kutyája, Rambo volt. Egy reggel az út mellett találta meg, amikor az ég leszakadni látszott, és a köd úgy vette körül Rambo megtört alakját, mint valami szellem. A szája és a két szeme tágra nyílt, mintha ugatna. A bal hátsó lába olyan irányba állt, ahogy máskor nem szokott. Felszállt körülöttük a köd, az égen felhők gyülekeztek, és Millie azon töprengett, nem fog-e Rambo mindjárt esővé válni.

Mikor az iskolatáskájában felvonszolta a házhoz, csak akkor jutott eszébe az anyjának, hogy elmagyarázza, hogyan működik a világ.

Jobb helyre került, kiabálta, miközben a nappalit porszívózta.

Jobb helyre?

Tessék? Igen, a Mennyországba, drágám, még nem hallottál róla? Abban a rohadt iskolában semmit nem tanítanak neked? Emeld fel a lábad! Ez a Kutyusmennyország, ahol örök kutyakeksz van, és oda kakilnak, ahová csak akarnak. Jó, leteheted. Mondom, leteheted! És mit tudom én, kutyakekszet is kakilnak, úgyhogy semmi dolguk, csak kakilják meg eszik a kekszet, és futkároznak, és megeszik a többi kutya kakáját. Ami amúgy is kutyakeksz.

Millie eltűnődött. Akkor minek vesztegetik itt az idejüket?

Tessék? Hát, khm, azt ki is kell érdemelniük. Itt kell maradniuk, amíg meg nem szavazzák nekik azt a jobb helyet. A Kutyus-túlélőshow-ban.

Akkor Rambo egy másik bolygón van?

Hát, igen. Olyasmi. Úgy értem, te tényleg nem hallottál még a Mennyországról? Hogy Isten ott ül a felhőkben, a Sátán meg a föld alatt, meg minden?

És én elmehetek Rambo új bolygójára?

Az anyja kikapcsolta a porszívót, és komolyan nézett Millie-re. Csak ha van űrhajód. Van űrhajód?

Millie lesütötte a szemét. Nincs.

Hát, akkor nem mehetsz el Rambo új bolygójára.

Jó pár nappal később Millie fölfedezte, hogy Rambo egyáltalán nincs másik bolygón, hanem épp hogy a hátsó kertjükben van, úgy-ahogy elásva a Sunday Times alá. Óvatosan fölemelte az újságot, és látta Rambót-de-mégse-Rambót: egy összezsugorodott és félig lecsupaszított és oszlásnak indult Rambót. Attól fogva minden éjszaka kilopózott, hogy vele legyen, amíg a teste valamiből semmivé nem vált.

Az utcán átkelő öregember volt a Második Halott Dolog. Mikor elütötte az autó, Millie figyelte, ahogy átrepül a levegőn, és látta, hogy mosolyog. A kalapja az elsőbbségadás táblán landolt, a sétapálcája meg a lámpa körül táncolt. És végül a teste a járdának csapódott. Millie átfurakodott a sok láb és felkiáltójel közt, és letérdelt az öregember arca mellé. Mélyen a szemébe nézett. Az öreg úgy nézett vissza rá, mintha csak egy rajz volna. Millie végighúzta az ujját a ráncain, és azon tűnődött, mire használhatta őket.

Aztán fölemelték onnan, és mondták, hogy takarja le a szemét, mert még gyerek. És mikor kerülő úton hazaért, arra gondolt, hogy ideje megkérdezni a papáját az Embermennyországról.

Tudod, Lurkó, van a Menny, meg van a Pokol. A Pokolba küldik a rossz embereket, például a bűnözőket meg a parkolóőröket. És a Mennybe küldik a jó embereket, például téged meg engem meg azt a szép szőkét a Mesterszakácsból.

És mi történik, mikor odakerülünk?

A Mennyben az ember Istennel meg Jimi Hendrixszel szórakozik, és akkor eszik fánkot, amikor akar. A Pokolban… hát… a Makarénát kell járni. Örökké. A Grease Megamixre.

És hova megy az, aki jó is meg rossz is?

Tessék? Nem tudom. Az IKEA-ba?

Segítesz nekem űrhajót csinálni?

Várj, Lurkó. Lehetne ezt a következő reklámszünetben?

Millie hamarosan észrevette, hogy minden meghal körülötte. A bogarak meg a narancsok meg a karácsonyfák meg a házak meg a postaládák meg a vonatozás meg a filcek meg a gyertyák meg az öregek meg a fiatalok meg aki köztük van. Még nem tudta, hogy miután huszonhét különféle lényt feljegyzett a Halott Dolgok Könyvébe – mint a Pókot, a Madarat, a Nagymamát, a szomszéd Gertrúd macskát –, a saját papája is Halott Dolog lesz. És olyan nagy betűkkel fogja odaírni a huszonnyolcas szám mellé, hogy két oldalt kitölt: A PAPÁM. Hogy egy ideig fogalma sem lesz, mi mást tehetne, mint hogy addig bámulja a betűket, amíg nem is emlékszik már, mit jelentenek. És hogy ezt is fogja csinálni, zseblámpafénynél, a szülei hálószobája előtti előtérben kuporogva, miközben hallgatja, hogy a mamája úgy tesz, mintha aludna.

a várakozás első napja

Mikor „Kösd összé!”-t játszottak, mindig Millie volt az Első Pont, a mamája a Második Pont, a papája meg a Harmadik Pont. A vonal Első Pont hasa mélyéből indult ki, és áthurkolta magát Második Pont és Harmadik Pont körül – akik általában tévéztek –, aztán újra visszatért, és egy háromszöget rajzolt ki. Millie körbeszaladgált a házban, vörös haja a feje tetején ugrált, a háromszög meg a bútorokon tekergett. Ha a mamája rászólt, Abbahagynád, Millicent?, a háromszög hatalmas dinoszauruszként harsogott. Mikor a papája azt mondta, Gyere, ülj ide mellém, Lurkó, a háromszög nagy, dobogó szívvé kunkorodott. Ba-búm. Ba-búm, súgta Millie, és ügyetlenül ugrált a ritmusára. Befészkelte magát a kanapén Második Pont és Harmadik Pont közé. Harmadik Pont megragadta Első Pont kezét, és kacsintott. A tévéből felvillanó képek megvilágították az arcát a sötétben. Ba-búm. Ba-búm. Ba-búm.

A Várakozás Első Napján Millie pontosan oda áll, ahová a mamája mutatja. Az Irdatlan Bugyik közvetlen közelébe, szembe egy hawaii inges próbabábuval. Mindjárt jövök, mondja a mamája, és Millie hisz neki. Második Pont az arany cipőjében van, amelyikben a lépte olyan, mint egy robbanás. Már a parfümöknél jár – Ka-búm! –,aztán a férfiruházaton – Kablammó! –, és eltűnik szem elől: Kapúú! Első Pont és Második Pont között feszül és húzódik a madzag, és Millie figyeli, hogy egyre vékonyul, a végén már csak egy pici karcolás marad a levegőben.

Ba-búm. Ba-búm. Ba-búm.

Millie ezt most már magával fogja hordozni, ezt a képet, ahogy a mamája egyre kisebb és kisebb. Élete különböző pontjain meg fog jelenni ez a kép a szemhéja belső oldalán. Mikor a filmekben azt mondják, Mindjárt jövök. Mikor a negyvenes éveiben a kezére néz, és nem ismer rá, hogy az övé. Mikor egy hülye kérdés motoszkál benne, és a világon senki nem jut eszébe, akitől megkérdezhetné. Mikor sír. Mikor nevet. Mikor reménykedik valamiben. Ahányszor csak nézi, hogy a nap elmerül a vízben, mindig egy kis pánikot fog érezni, maga se tudja, miért. A bevásárlóközpontok fotocellás ajtajától egy kicsit mindig szorongani fog. Mikor először érinti meg igazán egy fiú, el fogja képzelni, hogy egyre jobban beleolvad a horizontba, messze, messze, elérhetetlenül messze.

De egyelőre ezt még mind nem tudja.

Most csak annyit tud, hogy a lába már fáj az ácsorgástól. Leveszi a hátizsákját, és bemászik az Irdatlan Bugyik akasztói alá. A mamája azt mondta, vannak olyan nők, akik nem látják a titkos részeiket, mert vödörszámra eszik a csirkét. Ezek a bugyik talán nekik vannak. Millie még sose látott csirkét vödörben. De remélem, fogok, mondja ki hangosan, és finoman megérinti a bugyikat. Egyszer.

Jó idebent, az irdatlan bugyik alatt. Alacsonyan lógnak a feje körül, olyan közel az arcához, hogy a lélegzete meglibbenti őket. Kinyitja a hátizsákja cipzárját, és előveszi az egyik gyümölcsjégkásás üveget, amit a mamája csomagolt. A szívószállal szívogatja. A bugyik közti réseken át figyeli a sétálni induló lábakat. Az egyik megy valahová, a másik nem megy sehová, az egyik táncol, a másik ugrál, csoszog, csikorog. Kicsi lábak, nagy lábak, közepes lábak. Edzőcipő, magas sarok, szandál. Piros cipő, fekete cipő, zöld cipő. De egyik sem arany cipő. Egyik sem robbanó léptű.

Elbaktat előtte egy pár élénkpiros gumicsizma. Millie lenéz a sajátjára. Tudom, hogy irigykedsz, mondja. De nekünk itt kell maradnunk. Mama mondta. Millie a nyakát nyújtogatja, hogy lássa, ahogy a gumicsizma végigszökdel a folyosón, és bemegy a játékosztályra. Hát, mondja. Előhúzza a Halott Dolgok Könyvét a zsákjából, kitép egy papírt, és ráírja, Mamának: Mindjárt jövök, félbehajtja, és odatámasztja a földre, ahova a mamája mutatott.

Elviszi a csizmáját sétálni. Föl-le a mozgólépcsőn, előbb sétál, aztán ugrál, szökdel és integet, mint a királynő. A lépcső tetejénél leül, és nézi, ahogy a lépcsőfokok lenyelik magukat. Mi lenne, ha a lépcsők nem lapulnának ki időben?, kérdezi a gumicsizmától. Elképzeli, hogy a fokok kiömlenek a mozgólépcsőből, ki a folyosóra. Megpróbálja minden egyes arra járó tekintetét elkapni, és ahányszor próbálja, a levegő úgy ugrál előtte, mint a régi filmek, amiket a mamája szokott nézni. Bújócskázik egy fiúval, aki nem is tudja, hogy játszik. Mikor Millie közli vele, hogy megvan, válaszképp megkérdezi, miért ilyen a haja, és a mutatóujjával csigákat rajzol.

Mert balerinák, mondja Millie. Éjszaka leugranak a fejemről, és mindenfélét eljátszanak.

Pff, feleli a fiú, egy Barbie-t fejjel hozzávág egy Transzformer robothoz, és közben köpködős-hányós hangot hallat. Nem is.

Millie a női próbafülkében ül a földön. Tudom, hogy hol tudsz bugyit venni, mondja egy nőnek, aki úgy forog körbe-körbe a tükör előtt, mintha be akarná fúrni magát a talajba. Bocs, de ki vagy te?, kérdezi a nő. Millie megvonja a vállát. Két nő az egyik fülke ajtaja mögött beszélget. Millie látja a lábukat az ajtó alja és a padló közti résben. Mezítláb és birkacsizma. Ne értsd félre, mintha ezt mondaná a birka. De szerinted neked tényleg jól áll a tulipiros? A mezítláb ujjai begörbülnek. Mintha azt mondanák, Azt hittem, ez rózsaszín.

Millie vár a várakozó férfiakkal, akik a próbafülke előtt ülnek a székeken, várják a nőket, akik úgy lesnek ki a táskájuk és a bevásárlószatyruk mögül, mint a riadt állatok. A közelben a falak tele vannak nevető, egymást ölelgető fehérneműs lányok hatalmas képeivel. A várakozó férfiak lopva rájuk pislognak. Millie-nek eszébe jut, hogy talán az óriási bugyik ezeknek az óriási lányoknak készültek.

Leül az egyik székre, egy kopasz férfi mellé, aki a körmét rágja. Te már láttál csirkét vödörben?, kérdi.

A férfi a térdére támaszkodik, és a szeme sarkából néz Millie-re. Én csak a feleségemet várom, öcsi, mondja.

Millie beáll a mosdóban a kézszárítók alá, mert tetszik neki, hogy fújja a szél a haját, mint mikor kihajol egy kocsiablakon az autópályán, vagy mintha Szuperhős lenne, és megkerülné a Földet. Honnan tudja a kézszárító, hogy azonnal kezdheti, amikor az ember odadugja a kezét? Hihetetlen, pedig a nők a mosdóban észre sem veszik, csak bámulnak riadtan a tükörbe, hátha rájönnek, mi a baj velük, mielőtt valaki más is észrevenné.

Millie az áruház kávézójának korlátján, a növények mögött kuporog, és figyeli, ahogy száll a gőz a kávésbögrékből. Az az ember, aki úgy néz ki, mint a Mikulás, meg az a nagyon-nagyon piros arcú nő egymás felé hajolnak a kávé fölött. Nem szólnak semmit, de a kávéjukból szálló gőz csókolózik és táncol az arcuk körül meg a fejük fölött. Egy másik férfi úgy eszik, hogy közben nem néz a feleségére, és a kávéja gőze a világ legszebb formáit rajzolja. Millie soha nem látott még ilyeneket. Maradt még egyáltalán olyan forma, amilyet lehetne csinálni? Annak a nőnek, aki a kiabálós gyerekekkel van, a kávéja ki-be lélegzik, és hosszú, fáradt sóhajokat ereget.

Van egy ember a sarokban, akinek fakéreg az arca. Piros nadrágtartó van rajta, meg lila ing, és úgy szorítja két kézzel a kávésbögréjét, mintha nem akarná, hogy elrepüljön. A Millie előtti növényre egy légy száll le. Mi lenne, ha minden tudna repülni?, súgja Millie a gumicsizmájának, miközben figyeli, hogy a légy egyik levélről a másikra szökik. Az embernek a szájába repülhetne a vacsorája, az ég fákkal lenne tele, és az utcák helyet cserélnének, bár ettől néhányan tengeribetegséget kapnának, a repülők meg nem is lennének olyan különlegesek.

A fakéreg arcú ember olyan erősen fújja a kávét, hogy a lé kiömlik a bögre peremén, és a gőz kettéválik. Egy része előreszáll, a többi fölfelé. Pár percig mélyen néz a bögrébe, aztán újra ráfúj.

Föláll. Mindkét kezével rá kell támaszkodnia az asztalra, és teljes erejéből feltolni magát. Elmegy Millie orra előtt, és ő próbál a szemébe nézni, de a fakéreg arcú nem pillant föl. A légy utánamegy, körülötte zümmög. Erre ő kinyújtja a kezét, és lecsapja a combján. A légy a földre hullik.

Millie négykézláb kimászik a légyhez, és felkapja a tenyerébe. Az arcához emeli, aztán összezárja a markát, és föláll, hogy lássa a fakéreg arcú ember hátát, ahogy kicsoszog a kávézóból, meg aztán a főbejáraton is.

Millie megtalálja a hátizsákját az Irdatlan Bugyik alatt. Előveszi a Minden Esetre üvegtégelyét, a két térde közé fogja, lecsavarja a kupakját, és a legyet a tégelybe ejti. Visszacsavarja a kupakot, aztán előhúzza a Halott Dolgok Könyvét és a filceit. 29-es, írja. Légy az áruházban. A papíron visszafelé átüt a nagybetűs PAPÁM. Millie megkocogtatja a filcet a gumicsizmáján. Felkapja a palackot, és az arcához emeli. A folyosó túlsó oldaláról, a bugyik közti résen át lenéz rá a próbabábu. Az inge világoskék, és sárga pálmafák vannak rajta. A szeme az üvegen át hatalmasnak tűnik, mintha csak pár centire lenne Millie-től. Millie maga elé húz néhány fehérneműt, hogy a bábunak csak a térdét lássa.

Felkapja a tégelyt, és közben egész délután az arany cipőt lesi. És amikor a délutánból este lesz, és az utolsó ajtó is becsapódik, és minden elsötétül – a levegő, a hang, a föld –, mintha az egész világ bezárulna. Millie az ablakhoz nyomja az arcát, a tenyerét a szeme köré szorítja, és nézi, ahogy mindenki visszamegy a kocsijához, másokkal, a férjükkel, a feleségükkel, a barátnőjükkel, a barátjukkal, a gyerekeikkel, a nagymamájukkal, a lányukkal, az apjukkal és az anyjukkal. És mind elhajtanak, egytől egyig, és a parkoló úgy kiürül, hogy Millie-nek belefájdul a szeme. Visszamászik az Irdatlan Bugyik alá, és elővesz a zsákjából egy szendvicset. Miközben eszi, a próbabábut nézi a bugyik közti résen át. A bábu visszanéz. Szia, súgja Millie. De más hang nincs, csak a kiállítófülkék lámpája zümmög.

a várakozás második napja

Millie régen azt hitte, hogy bárhol alszik el az ember, mindig a saját ágyában ébred. Ha elaludt az asztalnál vagy a szomszédnál a padlón vagy a vidámparkban egy menet közben, mire fölébredt, a saját takarója alatt volt, és a saját szobájában bámult fel a mennyezetre. De egy este arra ébredt, hogy a kocsiból cipelik be a házba. A szeme résén át a papájára nézett. Végig te voltál, súgta a vállába.

A Várakozás Második Napján Millie arra ébred, hogy magas sarkú cipő kopog felé. Éjszakára Millie kinyújtózott, a lába kilóg a fogasok alól. Gyorsan felhúzza a térdét a mellkasához, átöleli, visszatartja a lélegzetét, és figyeli, ahogy a magas sarok elkopog mellette. Klikk-klekk, klikk-klekk, klikk-klekk. Fekete és fényes, a végéből pirosra festett lábujjak állnak ki, mintha katicák lennének, és be akarnának mászni.

Miért hagyná itt a mamája egész éjszakára a bugyik alatt?

Millie fogja a hasát, és kiles a bugyik közti résen. Tudja, miért hagyná itt a mamája, de nem akar rágondolni, és nem is gondol. A bábu most is őt nézi. Millie visszainteget neki. Óvatos integetés, az ujjai egymás után visszagörbülnek, és a végén ökölbe szorítja a kezét. Millie nem biztos benne, hogy akar-e a bábuval barátkozni. Felhúzza a gumicsizmát, kibújik a bugyik alól, és megnézi a feliratot, amit tegnap tűzött a fogasra.

ITT VAGYOK MAMA.

Letépi, összehajtogatja, és becsúsztatja a zsákjába. A fakéreg arcú ember jön felé. Végigcsoszog a folyosón, egyenest elmegy mellette a kávézó irányába. Millie követi, és a virágcserepek mögül figyeli. Fakéregarc úgy ül le, mintha fájna neki, és a kávéjára bámul. Millie odamegy hozzá, és a kezét a kezére teszi.

Te már láttál csirkét vödörben?, kérdezi.

Fakéregarc Millie kezére néz, aztán az arcába. Igen, feleli, aztán elhúzza a kezét, és az ujjaival dobol az asztalon.

És?, kérdi Millie, miközben leül vele szemben. Milyen?

Pont olyan, ahogy hangzik, mondja Fakéregarc.

Millie a felső ajkába harap. Neked sok ismerősöd van, aki meghalt?, kérdezi.

Mindenki, feleli Fakéregarc, és a kávéjába bámul.

Mindenki?

Igen. És neked?, kérdi, és most is dobol az ujjaival.

Igen. Huszonkilenc Halott Dolog, mondja Millie.

Az sok.

Aha.

Fakéregarc előrehajol a székén. Hány éves vagy?, kérdezi.

Millie összefonja a karját. Te hány éves vagy?

Én kérdeztem először.

Mondjuk ki egyszerre.

Nyolcvanhét.

Hét.

Fakéregarc hátradől. Hét?

Millie bólint. És fél. Illetve majdnem nyolc.

Fiatal vagy.

Öreg vagy.

Fakéregarc arcán felébrednek a gödrök. A csizmád illik a nadrágtartómhoz, mondja, és a nadrágtartóján dobol.

A nadrágtartód illik a csizmámhoz. Millie a kezére néz. Miért dobolsz, amikor beszélsz?

Nem dobolok, mondja, és dobol. Gépelek.

Mit gépelsz?

Mindent, amit mondok.

Mindent, amit mondasz?

Mindent, amit mondok.

És amit én mondok?

Azt nem.

Ezt meg fogod enni?, kérdi Millie, és a muffinra mutat.

Fakéregarc odatolja elé a tányért.

Millie magába tömi a muffint. Miért nem iszod meg a kávéd?, kérdi tele szájjal, és odatolja a bögrét Fakéregarc felé.

Mert nem kérem. Visszatolja.

Millie a bögrére kulcsolja az ujjait, fölé hajol, érzi, hogy a gőz az arcába száll. Akkor miért vetted?

Mert jó valahova letenni a kezem.

Millie elmosolyodik. Aha. Felhúzza a lábát a székre, és az állát a térdére támasztja. Az asztalon hosszú vonalban kis műanyag négyzetek sorakoznak, mindegyik nagyjából akkora, mint az ujjbegye. Ezek mik?

Fakéregarc megvonja a vállát.

Nem tudod?

Újra megvonja a vállát.

Millie áthajol az asztalon. Számítógép-billentyűk, szólal meg. Mint az iskolai billentyűzeten. Összefonja a karját. Csak ezek nincsenek semmilyen billentyűzeten.

Igen, feleli Fakéregarc.

Akkor mégis tudod, mondja Millie.

Kötőjelek. Mindenféle billentyűzetről. Előrehajol ültében. Tudod te, mi az a kötőjel?

Lehet.

Két szó közé kell tenni, és akkor az egy lesz.

Például?

Például… Elgondolkozik.

Vidám-szomorú?, kérdi Millie.

Nem igazán.

Éhes-álmos?

Nem, mondja Fakéregarc. Inkább balett-táncos. Vagy Atlanti-kék.

De nem vidám-szomorú.

Nem.

Sem éhes-álmos.

Nem.

És miért van ilyen sok? Hosszú, egyenes sorban nagyon sok van belőlük.

Gyűjtöm őket.

Miért?

Valamit csak kell gyűjteni.

Millie a Halott Dolgok Könyvére gondol. Én Halott Dolgokat gyűjtök.

Fakéregarc bólint.

Millie a szemébe néz, miközben az egyik billentyűt kipiszkálja a mutatóujjával a sorból. Úgy függ ott a többi fölött, mintha épp hátraszaltót csinálna. Fakéregarc nem mozdul. Számok között is vannak néha, mondja Millie. Nem csak szavak között. Egy másik billentyűt is kipöcköl, a kocka végigsiklik az asztalon, és a pereménél megáll. Fakéregarc visszafojtott lélegzettel figyeli, ahogy a kocka megbillen, aztán az ölébe hullik.

Ezt ne csináld, mondja, aztán felveszi és visszailleszti a sorba.

Hol szereztél ilyen sokat?

Kölcsönvettem őket.

Kitől? A zakója zsebében Millie meglát egy csavarhúzót.

Fakéregarc a csavarhúzóra teszi a kezét, hogy eltakarja Millie tekintete elől. Egy öreg nem gyanús senkinek, mondja halvány félmosollyal. Tulajdonképpen láthatatlanok vagyunk.

Mi a neved?

Karl, a Gépíró. És neked?

Csak Millie.

Hol a mamád, Csak Millie?

Majd jön. Arany cipője van. Mikor kimondja, hogy arany cipő, érzi, hogy Második Pont húzza, és a hasára szorítja a kezét. Fészkelődik a széken, és kiteszi az asztalra a légy tégelyét. Te tegnap okoztál egy Halott Dolgot.

Karl felveszi a tégelyt, és megvizsgálja. Igen?, kérdi, és megütögeti az üveget.

Millie bólint. Most majd eltemetem.

A legeslegelső temetést egy nagy póknak rendezte Millie, amelyiket a papája ütött le a cipőjével. A mamája egyik lábáról a másikra ugrált, és azt mondta, Ha nem ütöd le azt a pókot, Harry, akkor én ütlek le téged. A papája fölállt, lerángatta a cipőjét, és a falhoz csapta.

Egy.

Kettő.

Három.

Négy.

A pók lecsúszott a falon, és a padlón landolt. Millie papája az egyik lábánál fölkapta, kidobta az ajtón, aztán leült, és tovább tévézett. A szoba túlsó feléből Millie-re kacsintott. Millie nem tudta rászánni magát, hogy visszakacsintson.

Figyelte, ahogy a papája zsinórban három műsort végignéz, és csak akkor szólalt meg.

Eltemethetjük a pókot?, kérdezte, mikor már a feliratok mentek. Mint a múltkor Nant.

A temetés az embereknek való, Mills, felelte a papája, és a csatornák közt kapcsolgatott. Meg talán a kutyáknak.

És a lovaknak?

A lovaknak is, mondta a papája, miközben egy krikettjátékos valamilyen vitaminokat próbált neki eladni.

A macskáknak?

Igen.

A kígyóknak?

Nem.

Mért?

Csak. A képernyőn egy kocsi kanyargott fel egy gyönyörű hegyoldalra. Az egész család mosolygott. Mindnek csillogott a foga.

A fáknak?

Nem.

Mért?

Csak.

A százlábúknak? A bolygóknak? A hűtőknek?

Millie!, mondta a papája. Az embereknek. Talán a nagyobb állatoknak. És kész.

Mért?

Egész nap temethetnénk, mindennap. Azt meg nem lehet.

Mért?

Más dolgunk van, felelte a papája, miközben a képernyőn egy férfi Millie szemébe nézett, és a mobiltelefonokról kiabált valamit.

Aznap este Millie bepakolt a hátizsákba mindent, ami kell, előhúzta a zseblámpáját az ágy alól, és kilopózott az ajtón. A pókot megtalálta a fűben, a kocsibejáró közelében, és két kézzel felkapta. Most másmilyen volt, kisebb és könnyebb, és kiszáradt a napon. Az esti szél Millie keze körül körözött, és a pók csiklandozta a tenyerét.

Egy hatalmas hussanás, és a szél kiragadta a pókot a kezéből. Millie utánafutott, figyelte a magasban, a feje fölött. A pók felrepült a levegőbe, a csillagok alá, át a ház előtti kerten, ki az utcára, át a túloldalra, végig az utcán, míg egy üres telekre nem ért. A holdfény megvilágította a körvonalait. Az egész éjszaka olyan volt, mintha a messzeségben a fekete éghez szögelt holdfényes pókok lepnének be mindent.

Aztán ahogy jött, ugyanolyan gyorsan el is állt a szél, és a pók leesett a földre, mint egy hullócsillag.

Az üres telek közepén egy fa állt. Ilyen nagy fát Millie még nem is látott, még a papájánál is sokkal nagyobb volt. A pókot betette a hátizsákjába, és felkapaszkodott a fa legtetejére. A hold olyan közel volt, hogy szinte meg tudta volna perdíteni. Millie átvetette a lábát az ágon, a hátát a törzsnek döntötte, és a hátizsákból előhúzta a pókot, egy régi vegemite-os dobozt, egy spulni madzagot, egy teamécsest, gyufát és egy darab kartont.

Még egyszer megnézte a pókot, aztán ráhelyezte egy szövetdarabra, bele a vegemite-os dobozba. Meggyújtotta a mécsest, és betette mellé, aztán az üveg tetejére egy darab madzagot tekert, a végére csomót kötött, és a másik végét átdugta egy lyukon a kartonon. A madzagot átkötötte egy faágon. Az üveg úgy lógott az ágról, mint egy lámpás, és kicsit lengett is, ahogy a fa mozgott. A kis kartonlapon Millie legszebb írásával az állt: Pók ?–2011.

Millie végighúzta az ujját a kérdőjel és a pók halálának éve közötti vonalon. Oda-vissza, oda-vissza. Furcsa, gondolta, hogy ez a vonal – ez a hosszú, egyenes vonal – minden, ami az egész életéből marad.

karl, a gépíró

ezt tudja karl a temetésekről

Karl soha nem emlegette Evie előtt a temetést. Miért emlékeztetné rá? Nagyon nehéz lett volna kimondani a szavakat. Súlyként nehezedtek a nyelvére. Csak annyit akart, hogy Evie éljen addig, ameddig ő, többről nem tudott.

Úgyhogy a fia rendezte meg helyette, míg ő buzgón próbálta felidézni, hogy kell felkelni, fogat mosni, megfésülködni, rágni. Maga a temetés hosszú volt, lassú, unalmas. Az istentisztelet előtt folyamatosan ölelgették mindenféle emberek, akiket alig ismert. Vigyázott, nehogy összeérjen az arcuk. Nem érezte helyénvalónak, hogy a tenyerét valaki más hátára tegye, aki nem a felesége.

Karl beült az első padba, nézte a koporsót, alig vett levegőt. Furcsa volt levegőt venni, mikor Evie nem tud. A koporsó fedeléről lezuhant egy hegyomlás virág. Karl azt akarta, hogy nyíljon ki a koporsó, és Evie ugorjon ki: Becsaptalak! Át kellett volna ugrania a virágok fölött.

Ha csak vicceltél, súgta Karl, akkor sem haragszom meg.

Eszébe jut az egyik gyászbeszéd, amit végigállt. Evie régi munkahelyéről az egyetlen élő barátnője beszélt. Mind meghaltak, minden barátjuk, mintha csak egy csatatéren volnának: összeestek az áruházban, a tekepályán; elfonnyadtak az idősotthonokban meg a kórházakban. De ez a nő még élt, ott állt a pulpitusnál, mint isten ajándéka, és Karl arra gondolt, bár meghalnál.

Elindult a ravatal felé. Evie, súgta, ahogy megkerülte a koporsót, és közben végighúzta az ujját a peremén. Az emberek valamit pusmogtak mögötte, de mintha mérföldekre lennének. Az arcát a fenyőfa fedélhez nyomta. Behunyta a szemét. Mély lélegzetet vett. Evie, súgta újra, az ajka a fenyőfán. Tudnia kellett. Megmarkolta a fedelet. És egy lendülettel kitárta a koporsót.

Evie halott volt odabent, ennyi biztos volt, kőarcú, ahogy Karl sosem látta, mégsem tudta levenni az ujjait a koporsóról. Még akkor sem, amikor a pap megragadta a könyökét; sem amikor a szélroham berontott az ajtón; sem amikor a koporsófedél olyan hirtelen és akkora erővel csapódott le, hogy szétlapította az ujjait. Nem érezte a fájdalmat, mert már így is minden fájdalom volt.

És le akarta gépelni, de nem hagyták, mert a kezét fogták, hogy elálljon a vérzés, úgyhogy csak elordította, elordította, amilyen hangosan csak tudta.

ITT VAGYOK, EVIE. ÉS MINDIG ITT LESZEK.