Borítószöveg

A tizenhárom éves fiú-lány ikerpár tagjai, Noah és Jude hihetetlenül közel állnak egymáshoz. Különleges burkot húznak maguk köré színekből és szavakból, ahová nem engednek be semmit és senkit. Egy nap azonban a burok felhasad, és a családi tragédia úgy pörgeti ki az ikreket megszokott világukból, akár egy tornádó. 

Három esztendő múltán jóformán szóba sem állnak egymással. Az érzékeny lelkű Noah szerelmes barátságba keveredik a szomszéd sráccal, Jude pedig mesteréül választ egy goromba férfit, akinek több köze van a lány családjának széthullásához, mint hinné 

Az ikrek nem veszik észre, hogy mindketten csak a történet egyik felét ismerik, és vissza kellene találniuk egymáshoz, hogy esélyük nyíljon világuk újjáformálására.

Jandy Nelson világsikerű regénye döbbenetes művészi erővel szőtt mese, amely beszivárog a csontjainkba, akár a tűz melege egy didergető napon.

Vad, gyönyörű és mélyen megindító. Nelson írása annyira eleven, hogy a lapok szinte világítanak a sötétben.

Ransom Riggs, a Vándorsólyom kisasszony különleges gyermekei írója

Jandy Nelson éppolyan babonás pereputtyot mondhat magáénak, mint Noah és Jude. Zsenge korában kitanulta a négylevelű lóhere felkutatásának tudományát, lekopogja a lekopognivalókat, sót hint a háta mögé, ha kell, és amuletteket hurcol a zsebeiben. Jandy immár két nemzetközi bestsellerrel a háta mögött minden idejét az írásnak szenteli.

Libri Kiadó

Copyright © 2014, Jandy Nelson

Hungarian translation © Komáromy Rudolf, 2015

Originally published under the title

I’ll Give You the Sun

by Dial Books For Young Readers, USA

New York, New York 10014

Used with the permission of Pippin Properties, Inc. through Rights People, London

Borítókép © Thinkstock

Borítóterv © Theresa Evangelista

ISBN 978-963-310-757-7

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Huszti Gergely

Szerkesztő Greskovits Endre

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Fordította Komáromy Rudolf

A borítót az eredeti alapján tervezte Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

APUNAK ÉS CAROLNAK

Messze túl a rossztettek s jótettek fogalmán van egy mező. Ott találkozunk.

RÚMÍ (NAGY GERGELY FORDÍTÁSA)

Nem vagyok biztos másban, csak a szív gyöngéd érzéseinek szentségében és a képzelet igazságában.

JOHN KEATS

Ahol nagy a szeretet, ott mindig történnek csodák.

WILLA CATHER

Bátorság kell hozzá, hogy felnőve azzá válj, aki valóban vagy.

E. E. CUMMINGS

A LÁTHATATLAN MÚZEUM

Noah

13 éves

Ezzel kezdődik az egész.

Baró meg Fry – a környéket uraló szociopaták – ezerrel vetik utánam magukat, és remeg a lábam alatt az erdei talaj, ahogy eszeveszett pánikban menekülök árkon-bokron át.

– Úgyis eltaknyolsz, majrés! – kurjantja Fry.

Azután Baró elkap, hátracsavarja az egyik karomat, majd a másikat, Fry pedig megkaparintja a vázlatfüzetemet. Ugranék a füzetért, de kéz nélkül tehetetlen vagyok. Próbálok kificánkolni Baró szorításából. Nem bírok. Hunyorogva igyekszem pillévé szuggerálni őket. Hiába. Továbbra is ők maguk azok: öt méter magas, tizedikes seggarcok, akik passzióból löknek le a sziklafal tetejéről magamfajta eleven, lélegző, tizenhárom éves emberkéket.

Baró hátulról satuba fogta a nyakamat, mellkasa nyomja a hátamat, hátam a mellkasát. Verejtékben fürdünk. Fry belelapoz a vázlatfüzetembe.

– Te meg miket rajzolsz, Gyagya? – Képzeletemben épp kivasalja őket egy kamion. – Figyeld már ezeket a pucér pasikat, Baresz! – mutat föl egy teleskiccelt oldalt Fry.

Vérkeringésem azonnal leáll.

– Ezek nem pasik. Ez mind a Dávid – nyögöm ki. Imádkozom, nehogy cincogjak, mint egy egér, imádkozom, nehogy Fry továbblapozzon a füzetben azokhoz a skiccekhez, amik ma készültek, amikor leselkedtem, amikor őket rajzoltam le, ahogy szörfdeszkával a hónuk alatt kiemelkedtek a vízből, szörfruha nélkül, egy szál semmiben, tisztára csillogó testtel, és hát szóval kézen fogva. Jó, talán megengedtem magamnak némi művészi szabadságot. Úgyhogy most azt fogják hinni… Nem, kinyírnak, mielőtt bármit is hinnének, sőt azelőtt nyírnak ki, hogy kinyírnának. Ringlispílezni kezd a világ. – Tudod? Michelangelo. Még nem hallottál róla? – vetem oda Frynak. Most nem önmagamat fogom adni. Add a keményet, és keménnyé válsz!, ahogy apu mondja mindig, csak mondja és mondja… mintha valami kifordult esernyőnek magyarázna.

– De, hallottam – jön ki Fry nagy, dagadék száján, ami a többi nagy, dagadék arcvonásával egy rakáson helyezkedik el a világ legmasszívabb homloka alatt, emiatt igen könnyen vízilónak nézheti az ember. Kitépi a lapot a vázlatfüzetből. – Úgy hallottam, hogy meleg volt.

Tényleg az volt – anyukám egy egész könyvet írt erről –, na nem mintha Fry tudná. Ő mindenkit melegnek hív, akit nem buzinak vagy majrésnak. Engem pedig buzinak és majrésnak és Gyagyának.

Baró sátáni kacajt hallat. Beleborzongok.

Fry fölmutatja a következő skiccet. Egy újabb Dávid. Az alsóteste. Részletesen kidolgozott tanulmány. Megdermedek.

Most mind a ketten vihognak. Visszhangzik a vihogásuktól az erdő. Mintha madarak rikoltoznának.

Újra megpróbálok kiszabadulni Baró szorításából, hogy elmarhassam a vázlattömböt Fry kezéből, de Baró ettől csak még jobban szorongat. Benga állat Thor ez a Baró. Egyik karja a nyakamat fojtogatja, a másik úgy tapad a törzsemre, mint valami biztonsági öv. Félmeztelen, egyenesen a partról jött, testmelege átszivárog a pólómon. Kókuszos naptejének szaga betölti az orromat, az egész fejemet – az óceán erős illata is benne van, mintha a hátán hordozná… Baró vontatja maga mögött a dagályt, akár egy plédet… Az jó lenne, az lenne az igazi (PORTRÉ: A fiú, aki elvonult a tengerrel) – csak ne most, Noah, most irtóra nem alkalmas a pillanat, hogy gondolatban lefessük ezt a kretént. Hátrarándulok, sós ízt érzek az ajkamon, emlékeztetem magam, hogy a haláltusámat vívom…

Baró hosszú hínárhajáról a nyakamba meg a vállamra csöpög a víz. Észreveszem, hogy nagyokat szuszogva, egy ütemre lélegzünk. Próbálok eltérni a ritmusától. Próbálok eltérni a nehézkedési erőtől, és szabadon lebegni. Egyik sem megy. Nekem semmi sem megy. A szél a rajzaim – most leginkább családi portrék – darabkáit kapkodja ki Fry kezéből, aki széttép egyet, aztán még egyet. A Jude-dal közös képünket középen kettészakítja, egyszerűen kivág belőle engem.

Figyelem magamat, ahogy elfújódom.

Figyelem Fryt, ahogy egyre közelebb jut azokhoz a rajzokhoz, amik miatt ki fognak nyiffantani.

Dübörög a fülemben a vér.

Aztán Baró megszólal:

– Ne tépjed már szét őket, Fry! A nővére szerint jól rajzol a gyerek.

Talán tetszik neki Jude? Most már általában mindenkinek tetszik, mert bármelyiküknél jobban nyomja a szörfözést, szeret sziklákról leugrálni, és nem fél semmitől, még a fehér cápától, sőt aputól sem. Meg a haja miatt, aminek a rajzolásához az összes sárgámat elhasználom. Több száz kilométer hosszú, és egész Észak-Kalifornia félhet, hogy belegabalyodik, főleg a kisgyerekek meg az uszkárok, meg most már a seggarc szörfösök is.

És persze belejátszik a cicije is, ami esküdni mernék, hogy gyorspostával jött.

Hihetetlen, de Fry hallgat Baróra, és ledobja a vázlatfüzetet.

Jude napsugarasan les föl rám a füzetből, mindent ért. Gondolatban köszönetet mondok neki. Mindig kihúz a pácból, ez rendszerint kínos, most kivételesen nem. Ez most indokolt.

(PORTRÉ, ÖNARCKÉP: Ikrek: Noah a tükörbe, Jude a tükörből néz)

– Ugye, tudod, mit csinálunk most veled? – recsegi a fülembe Baró, aki visszaállt a szokásos emberölő üzemmódjára. Kicsit sok van belőle a leheletében. Kicsit sok van belőle rajtam.

– Légy szíves, srácok! – könyörgök.

– Légy szíves, srácok! – utánoz kislányosan nyivákoló hangon Fry.

Fölkavarodik a gyomrom. Az Ördög-szirt, a második legmagasabb parti szikla, amelyikről le akarnak dobni, nem véletlenül kapta a nevét. A tövében éles kövek halmaza meg egy alattomos örvény, ami az alvilágba húzza a lezuhantak tetemét.

Újra és újra megpróbálok kiszabadulni Baró szorításából.

– Kapd el a lábát, Fry!

Fry mind a három vízilótonnájával a bokámra vetődik. Bocs, ez nem lehet igaz. Ilyen egyszerűen nincs. Iszonyodom a víztől, minthogy hajlamos vagyok rá, hogy belefulladjak, és Ázsiáig sodródjak. Egy darabban igénylem a koponyámat. Ha szétzúzódna, az olyan lenne, mint bontógolyóval nekiesni valami titkos múzeumnak, mielőtt bárki is megtekinthette volna, ami benne található.

Úgyhogy megnövök. Addig-addig, amíg le nem fejelem az eget. Akkor aztán háromig számolok, és baromira begorombulok, gondolatban hálát adok apunak a sok birkózásért, amire a teraszon kényszerített, a mindhalálig viadalokért, amikben ő csak fél karját használhatta, én meg mindenemet, mégis mindig két vállra nyekkentett, mert tíz méter magas, és buldózeralkatrészekből van összerakva.

De az ő fia vagyok, az ő rettentő drabális fia. Fordulatból seggszétrúgó Góliát, emberbőrbe bújt hurrikán, és fetrengek, és hányom-vetem magam, és próbálok kiszabadulni, és újra lebirkóznak, és röhögcsélve olyasmiket mondanak, hogy „a morva életbe”. És még Baró hangjából is elismerést vélek kihallani, amikor közli, hogy „nem bírom lenyomni, olyan, mint egy kibeba angolna”, na, ettől aztán még keményebben küzdök – imádom az angolnákat, fölvillanyoznak –, elképzelem magam áramra kapcsolt huzalként, a saját, külön bejáratú magasfeszültségemmel feltöltve, ahogy ide-oda csapkodok, érzem az enyémre tekeredő, forró és síkos testüket, mindketten újra meg újra földhöz kennek, de kitörök a fogásukból, végtagjaink mind egymásba gabalyodnak, és most Baró feje a mellkasomhoz préselődik, Fry pedig a hátam mögött százkezűnek érződik, és csupa mozgás és zűrzavar az egész, és elveszek benne, elveszek, elveszek, elveszek, amikor gyanítani kezdem… amikor ráeszmélek: merevedésem van, természetfelettien merev merevedésem, és belenyomódik Baró hasába. Turbódízel rettegés vágtat át rajtam. A legvéresebb, legiszonyatdurvább bozótvágó késes mészárlás képét idézem föl – a leghatékonyabb lankasztómat –, de már késő.

– Mi a?… – dermed meg Baró egy pillanatra, azután leugrik rólam.

Fry fölhemperedik térdelő helyzetbe.

– Mi történt? – lihegi Baró felé.

Én közben odébb szédelegtem, ülő pozitúrában kötöttem ki, térdem fölhúzva a mellkasomig. Egyelőre félek fölállni, mert kiderülne, hogy a zászló is áll, így inkább teljes erőbedobással a sírás ellen küzdök. Beteges, görény érzés férkőzik minden porcikámba, mialatt zihálva az utolsókat lehelem. És még ha nem ölnek is meg itt helyben, estére az egész hegy megtudja, mi történt. Ezzel az erővel akár lenyelhetnék egy meggyújtott kanócos dinamitrudat, és levethetném magam az Ördög-szirtről. Ez rosszabb, sokkal rosszabb, mint ha meglátnának pár hülye rajzot.

(ÖNARCKÉP: Erdei temetés)

Baró azonban egy szót sem szól, csak áll, viking mivoltához illő képet vág, csak épp tök fura, és megkukult. De mitől?

Az agyhullámaimmal megbénítottam?

Nem.

– A túróba ezzel! – fordul Fryhoz, s az óceán felé int. – Fogjuk a deszkákat, és menjünk ki!

Megkönnyebbülés nyel le egészben. Elképzelhető, hogy nem vette észre? Nem, az nem lehet – olyan volt, mint az acél, és Baró tisztára kiakadva ugrott el. Még most is ki van akadva. Akkor meg miért nem buzimajrésgyagyáz le? Mert tetszik neki Jude?

– Valaki csúnyán rá fog faragni, tesa – jelenti ki Barónak Fry, majd rám néz. – Amikor nem is számítasz rá… – imitálja lapátkezével az Ördög-szirtről lezuhanást.

Vége. Visszaindultak a partra.

Mielőtt a Neander-völgyiek meggondolnák magukat, a vázlattömbömhöz sipircelek, a hónom alá csapom, azután hátra sem nézve szaporázok be a fák közé, mint akinek nem remeg a szíve, nem lábad könnybe a szeme, mint aki nem érzi magát újjászületve.

Mihelyt nyílt terepre érek, kirobbanok a bőrömből, mint egy gepárd – mert az potom három másodperc alatt simán fölgyorsul nulláról százhúsz kilométer per órára, ahogy én is. Én vagyok a hetedikben a negyedik leggyorsabb futó. Képes vagyok kicipzározni a levegőt, és eltűnni benne, és most éppen ezt teszem, amíg elég messzire nem jutok ezektől meg a történtektől. Még jó, hogy nem kérész vagyok. A hím kérészeknek két szerszám miatt kell aggódniuk. Én így is a fél életemet a zuhany alatt töltöm az egyetlenegy miatt, olyasmiken agyalok, amiket nem bírok elhessenteni a gondolataimból, bármennyire igyekszem, mert nagyon, de nagyon, de nagyon szeretek rajtuk agyalni. Apám, de még mennyire.

A pataknál addig szökdécselek a köveken, amíg nem találok egy jó kis barlangot, ahol a következő száz évben nézhetem a csörgedező vízben fürdőző napkorongot. Kéne egy harsona vagy gong vagy valami, hogy fölébressze Istent. Mert lenne hozzá egy szavam. Illetve három:

MI A FASZ?!

Egy idő múltán, mivel szokás szerint nem kapok választ, előveszem a farzsebemből a rajzszeneket. Valahogy épségben átvészelték a megpróbáltatást. Leülök, és kinyitom a vázlatfüzetemet. Teljesen besatírozok egy üres oldalt, majd még egyet és még egyet. Úgy rányomom a szenet, hogy egyik rudat a másik után töröm el, mindet elhasználom az utolsó morzsáig, úgyhogy a feketeség mintha az ujjamból, belőlem folyna a papírra. Befeketítem a tömb egész maradékát. Órákig tart.

(SOROZAT: Fiú sötétségdobozban)