Honoré de Balzac

A SZAMÁRBŐR

– részlet –

© Honoré de Balzac

Fordította: © Rónay György

Szerkesztette: © Golubeff Lóránt

© Alinea Kiadó, 2015

Borító: © Molnár-Polányi Petra, 2015

ISBN 978-615-5303-86-9

A Klasszik sorozat kötetei:

Joseph Conrad: A sötétség mélyén

Oscar Wilde: Dorian Gray arcképe

Mark Twain: A lóvá tett város

Henry James: A csavar fordul egyet

F. Scott Fitzgerald: A nagy Gatsby

Edgar Allan Poe: A fekete macska

F. M. Dosztojevszkij: A játékos

Robert L. Stevenson: Jekyll és Hyde

Guy de Maupassant: Az örökség

Muhail Bulgakov: Kutyaszív

Oscar Wilde: A boldog herceg

Edgar Allan Poe: Az elveszett lélegzet

Virginia Woolf: A világítótorony

Antoine de Saint-Exupéry: Éjszakai repülés

Charles Dickens: Pickwick történetek

Honoré de Balzac: A szamárbőr

Virginia Woolf: Hullámok

Alinea Kiadó

1013 Budapest, Pauler u. 2.

E-mail: alinea@alinea.hu

www.alinea.hu

Minden jog fenntartva, beleértve a szerkesztés szerzői jogát is.

TARTALOM

A talizmán

A szívtelen asszony

A haldoklás

Epilógus

Savary úrnak,

a Tudományos Akadémia tagjának

Sterne: Tristram Shandy,

CCCXXII. fej.

A talizmán

A múlt év októberének vége táján egy fiatalember lépett be a Palais-Royalba, abban a pillanatban, amikor a játékbarlangokat megnyitják, megfelelően a törvénynek, mely e kiválóan megadóztatható szenvedélyt pártfogolja. Nem sokat habozott, fölment a 36-os számú játékterem lépcsőjén.

– Uram, szabad a kalapját? – kiáltott feléje száraz, zsémbes hangon egy sápadt kis öreg. Rács mögött kuporgott a homályban, s most silány szabású képével hirtelen felemelkedett.

Ha valaki belép egy játékházba, a törvény azzal kezdi, hogy elveszi a kalapját. Gondviselésszerű, evangéliumi példázat ez? Nem inkább zálogot kívánnak-e tőle egy pokoli szerződés megpecsételéseképpen? Így akarják kötelezni rá, hogy illendően viselkedjen azok előtt, akik majd elnyerik a pénzét? Vagy tán a rendőrség, mely ott lapul minden társadalmi szennycsatornában, így szeretné megtudni kalaposunk nevét vagy a miénket, ha esetleg beleírtuk a bélésbe? Vagy talán koponyánkról akarnak méretet venni, hogy tanulságos statisztikát készítsenek a játékosok szellemi képességeiről? Az igazgatóság minderről mélységesen hallgat. De jegyezzük meg jól: alig tettünk egyetlen lépést a zöld asztal felé, s már éppoly kevéssé rendelkezünk kalapunkkal, akárcsak önmagunkkal, már a játéké vagyunk mindenestül: mi magunk, vagyonunk, kalapunk, sétabotunk és kabátunk. Kimenetkor aztán a Játék, gúnyos és kegyetlen csattanóként, holminkat visszaadva, bebizonyítja, hogy azért még mindig meghagyott nekünk valamit. Ám ha történetesen vadonatúj kalapunk volt, most saját kárunkon megtanuljuk, hogy az ember, ha játszik, öltözzön is játékosnak.

Amikor szerencsére kissé már vedlett szélű kalapjáért számozott cédulát kapott cserébe, a fiatalember szemlátomást elámult, s ez eléggé mutatta, hogy lelke még ártatlan; úgyhogy a kis öreg, aki nyilván kora ifjúságától kezdve a játékosok életének pezsgő örömeiben forgolódott, egykedvű, tompa pillantást vetett rá, s ebben egy filozófus bizonyára meglátta volna a kórház nyomorúságait, a tönkrement emberek csavargásait, egy sereg vízbefúlásról felvett jegyzőkönyvet, örökös kényszermunkát, kivándorlást Guazacoalcóba.

Ez az ember, akiben már csak a Darcet-féle húskivonatok tartották a lelket, megnyúlt, fakó ábrázatával élő képe volt annak, hová juttatja végül is az embert a szenvedély. Ráncai régi gyötrelmekről árulkodtak; nem tudta megállni, hogy amint megkapta, még aznap el ne játssza sovány fizetését. Olyan volt, mint a vén gebék, melyek föl sem veszik többé az ostorcsapást: már semmi nem indította meg; a kifosztva távozó játékosok tompa nyögései, néma átkozódásai, bárgyú pillantásai őt mind hidegen hagyták. Maga volt a megtestesült Játék. Ha a fiatalember jobban szemügyre veszi ezt a szomorú cerberust, talán azt mondja magában: „Ebben a szívben nincs is már egyéb, mint egy pakli kártya!” Az ismeretlen azonban nem hallgatott az élő tanácsra, akit bizonyára a Gondviselés állított oda, mint ahogy általában az undort helyezte minden bűntanya bejáratába. Eltökélten belépett a terembe, ahol az arany csengése vakító bűvölettel hat a sóvár érzékekre. Ezt a fiatalembert alighanem Jean-Jacques Rousseau zengzetes mondatainak leglogikusabbika hajtotta ide, mely nagyjából ezt a keserű gondolatot fejezi ki: „Igen, megértem, ha valaki kártyázni kezd, de csak akkor, ha önmaga meg a halál közt már nem lát egyebet, mint utolsó tallérját.”

A játékbarlangok költészete esténként meglehetősen közönséges, hatása azonban éppoly csalhatatlanul biztos, akár egy rémdrámáé. A termek tele vannak nézőkkel és játékosokkal, nyomorult aggastyánokkal, akik ide vonszolják magukat, hogy fölmelegedjenek, izgatott arcokkal, orgiákkal, melyek borral kezdődtek, és alighanem a Szajnában fognak végződni. Bár tobzódik itt a szenvedély, a szereplők száma sokkal nagyobb, semhogy az ember szemtől szembe szemlélhetné a játék démonát. Egy-egy ilyen este valóságos tömegjelenet, melyben az egész színtársulat kiabál, s a zenekar minden egyes hangszere szól. Látni itt sok tiszteletre méltó férfiút is; ezek szórakozni jönnek ide, és gyönyörűségüket úgy fizetik meg, mint ahogy megfizetik egy színházi előadás vagy egy ínyencfalat örömét, vagy ahogyan egy padlásszobába surranva vásárolnának meg olcsón háromhavi heves lelkifurdalást. De el tudják képzelni, milyen mámor és izgalom élhet valakinek a lelkében, aki türelmetlenül várja, mikor nyílik már meg előtte a játékbarlang? A reggeli és az esti játékos közt az a különbség, ami az egykedvű férj meg a kedvesének ablaka alatt sápadozó szerelmes közt. A lihegő szenvedély és szomjúság csak reggel mutatkozik meg a maga valódi borzalmasságában. Ilyenkor csodálhatjuk meg az igazi játékost, aki nem evett, nem aludt, nem élt, nem gondolkodott, olyan keményen korbácsolta játékrendszerének ostora, annyira szenvedett egy-egy trente et quarante ütés viszketegségétől. Látni ebben az átkozott órában szemeket, melyeknek nyugalma elrémít, arcokat, melyek szinte megbűvölnek, és tekinteteket, melyek valósággal felragadják és felfalják a kártyalapokat.

Ezért aztán a játéktermek csak nyitáskor nagyszerűek. Ha Spanyolországnak bikaviadalai vannak, ha Rómának gladiátorai voltak, Párizs Palais-Royaljával dicsekszik: izgató rulettjei megadják az embernek azt az örömet, hogy láthatja patakokban folyni a vért, az alant állóknak mégsem kell attól tartaniuk, hogy megcsúszik benne a lábuk. Próbáljunk meg futó pillantást vetni erre az arénára, lépjünk be. Milyen kopárság. A falakat embermagasságig vastag papírburkolat fedi; egyetlen kép sincs rajtuk, mely felüdíthetné a lelket. Még csak egy szög sem akad, hogy megkönnyítse az öngyilkosságot. A padló kopott, mocskos. A terem közepét téglalap alakú asztal foglalja el. A foszlott aranyozású posztó körül szalmafonatú székek szorongnak; egyszerűségük arra vall, milyen furcsa közönyt tanúsítanak a fényűzéssel szemben ezek az emberek, akik tönkreteszik itt magukat a vagyonért és a fényűzésért. Ez az emberi ellentmondás mindenütt megnyilatkozik, ahol a lélek szenvedélyesen viaskodik önmagával. A szerelmes selyembe akarja bújtatni, lágy keleti kelmékbe akarja öltöztetni kedvesét, akit többnyire egy pucér fekhelyen birtokol. A becsvágyó a hatalom csúcsára álmodja magát, míg a meghunyászkodás sarába aljasul. A kereskedő nyirkos és egészségtelen butikja mélyén szűkösködik, de közben tekintélyes házat építtet, melyből fiát, idő előtti örökösét majd barátságosan kiárverezik. Végül lehet-e valami visszatetszőbb, mint egy örömtanya? Sajátságos probléma! Mindig ellentétben önmagával, megcsalva reményeit jelen bajaival, jelen bajait pedig a jövendővel, mellyel nem rendelkezik, az ember minden tettére rányomja következetlenségének és gyengeségének bélyegét. Semmi nem tökéletes itt e földön, csak a nyomorúság.

Amikor a fiatalember a szalonba lépett, már volt ott néhány játékos. Három kopasz aggastyán ült közönyösen a zöld asztal mellett; viaszos arcuk szenvtelenül, akár a diplomatáké, blazírt lélekre vallott, s olyan kiszikkadt szívre, mely már régen nem tud megdobbanni, nem, még akkor sem, ha feleségük hozományon kívüli magánvagyonát vetik kockára. Az asztal végén egy fekete hajú, olajbarna bőrű fiatal olasz könyökölt, és mintha azt a titkos sugalmat várta volna, mely végzetszerűen kiáltja a játékosnak: „Igen! – Nem!” Arany és tűz lehelete áradt ebből a délvidéki főből. Hét-nyolc néző álldogált mintegy galériát formálva; várták a jeleneteket, melyeket majd a vakszerencse rendez nekik; várták, milyen képet vágnak majd a szereplők, hogyan áramlik a pénz, hogyan mozognak a kis gereblyék. Ezek a hallgatag, mozdulatlan, figyelmes semmittevők olyanok voltak itt, mint a Grève téren a nép, mikor a hóhér lenyakaz valakit.

Egy kopott ruhás, kiszikkadt ember egyik kezében papírlapot tartott, a másikban tűt; a vörös és fekete járását jegyezte. Egyike volt azoknak a modern Tantalusoknak, akik századuk gyönyöreinek peremén élnek, egyike a nincstelen fösvényeknek, akik képzeletbeli tétekkel dobálódznak; afféle eszes őrült, aki nyomorúságáért úgy kárpótolta magát, hogy agyrémeket becézett, s aki olyasformán bánt a bűnnel és a veszedelemmel, mint fiatal papok az oltáriszentséggel, mikor miséznek. A bankkal szemközt helyezkedett el egy-két ravasz spekuláns; ezek jól ismerik már a játék esélyeit, s olyanok, mint a sokat látott gályarabok, akik többé nem félnek a kényszermunkától; most azért jöttek, hogy megkockáztassanak pár tétet, és tüstént odébb álljanak a valószínű nyereséggel, amiből élnek. Két öreg teremszolga keresztbefont karral, közönyösen sétált fel és alá; időnként kinéztek az ablakon a kertre, mintha cégérül mutogatnák lapos képüket a járókelőknek.

Az osztó és a bankár éppen végigpillantott a játékosokon azzal a fakó tekintettel, melytől valósággal megdermednek, s éppen felhangzott vékony hangjuk: „Kérem, tegyék meg tétjeiket!” – mikor a fiatalember benyitott. A csönd valahogyan még mélyebb lett, s a fejek kíváncsian az újonnan jött felé fordultak. Hallatlan dolog! A lagymatag aggastyánok, a kérges szívű alkalmazottak, a nézők, még a fanatikus olasz is: amint meglátták az idegent, mindannyian furcsa döbbenetet éreztek. Milyen szerencsétlennek kell lennie valakinek, hogy szánalmat keltsen, milyen gyöngének, hogy rokonszenvet ébresszen vagy milyen baljós megjelenésűnek, hogy megborzongassa a lelkeket ebben a teremben, ahol a fájdalom néma, a nyomor vidám és a kétségbeesés illedelmes! Nos, abban az új élményben, mely a fiatalember beléptekor suhant át ezeken a megkövesedett szíveken, mindebből volt valami. De hát nem siratták-e meg néhanapján a hóhérok is a szüzeket, mikor szőke fejüknek porba kellett hullania a forradalom egyetlen intésére?

A játékosok az első szempillantásra valami szörnyű titkot olvastak le az újonc arcáról; ifjú vonásain ködös báj borongott, tekintete kudarcot vallott erőfeszítésekről, ezernyi megcsalt reményről tanúskodott. Homlokát az öngyilkosság komor közönye tette betegesen, tompán fakóvá, szája szögletébe keserű mosoly vont enyhe redőket, s arckifejezéséből riasztó egykedvűség áradt. Szeme mélyén, talán a gyönyörhajhászás fáradalmaitól elfátyolozva, a lángelme titkos tüze villódzott. A kicsapongás nyomta rá mocskos bélyegét erre a nemes, hajdan tiszta és ragyogó, de most elzüllött arcra? Az orvosok nyilván szív- és tüdőbántalmaknak tulajdonították volna a szemét keretező sárga karikákat és orcáinak élénk pírját, a költők viszont inkább a tudomány pusztítását, lámpavilágnál átvirrasztott szorgos éjszakák nyomát látták volna ezekben a jelekben. Ezt az ifjú főt azonban egy minden betegségnél halálosabb szenvedély, egy tanulásnál és géniusznál irgalmatlanabb betegség gyötörte; az bénította meg élénk izmait, az emésztette ezt a szívet, melyet a tobzódás, a tudásszomj és betegség éppen csak megérintett. Mint mikor egy hírhedt bűnöző érkezik a fegyenctelepre, s az elítéltek tisztelettel fogadják: ezek a vergődésekben jártas emberi démonok is így köszöntötték e hallatlan fájdalmat, ezt a mély sebet, melyet tekintetük kitapintott, és néma nyomoráról egyik fejedelmükre ismertek benne.

A fiatalembernek ugyan jó szabású frakkja volt, de mesterkélt gondossággal kötött nyakkendője sokkal kiszámítottabban ért éppen a mellénye széléig, semhogy inget is gyaníthatott volna alatta az ember. Karcsú, nőies keze meglehetősen kétes tisztaságú volt; de hát két álló napja már, hogy nem hordott kesztyűt! Láttára még az osztó és a két szolga is megborzongott, hiszen finom, törékeny alakján, természetesen göndör, ritkás szőke haján még ott voltak a virágzó ártatlanság bűvöletének nyomai. Ez az arc még csak huszonöt éves volt, s a bűn mintha csak véletlen baleset lett volna rajta. Az ifjúság friss élete még küzdött benne a tehetetlen bujaság rombolásaival. A homály a fénnyel, a semmi a léttel viaskodott, s ebből egyszerre származott báj és borzalom. A fiatalember úgy jelent meg itt, mint egy sugárzását vesztett, útjában eltévedt angyal. Olyannyira, hogy a bűn és aljasság e kiérdemesült mesterei – akár egy fogatlan banya, ha szánalomra gerjed a fiatal lány iránt, aki a züllés karjába veti magát – már-már rákiáltottak: „Távozz innét!” Az újonc egyenest az asztalhoz ment, megállt mellette, minden számítgatás nélkül a posztóra vetette az aranyat, melyet kezében tartott, s mely a feketére gurult; aztán mint az erős lelkek, akik utálják a bosszantó bizonytalanságot, nyugodt, de ugyanakkor nyugtalanító pillantást vetett az osztóra.

A játszma oly nagyban ment, hogy az öregek nem is tettek; az olasz azonban a szenvedély fanatizmusával kapott az ötleten, mely hirtelenében rámosolygott, egész halom aranyát feltette az idegennel szemben az ellenkező színre. A bankár meg is feledkezett róla, hogy elmondja azokat a kurta mondatokat, melyek a sok használatban már rekedt, érthetetlen kiáltássá koptak:

– Kérem, tegyék meg tétjeiket!

– Kész!

– Nincs több tét!

Az osztó kirakta a lapokat, s mintha az újonnan jöttnek kívánt volna szerencsét, bár régen közönyössé vált azzal szemben; nyernek-e vagy veszítenek a komor örömöknek ezek a vállalkozói. A nézők mind látni akarták a drámát, egy nemes élet végső jelenetét ennek az aranynak a sorsában; szemük csillogva tapadt a végzetes
lapokra; ám hiába meredtek figyelmesen hol a kártyára, hol a fiatalemberre, ennek hideg és eltökélt arcán a felindultság legkisebb jelét sem tudták fölfedezni.

– Piros, páros, passz! – mondta hivatalos hangon az osztó.

Az olasz melléből süket hördülés szakadt fel, mikor a bankár egyenként odalökte neki a gyűrött bankókat. Ami a fiatalembert illeti, ő csak akkor eszmélt rá, hogy tönkrement, mikor a kis gereblye kinyúlt, hogy besöpörje utolsó napóleonját. Az elefántcsont szárazon csattant az ércen, mely nyílsebesen siklott a kassza előtt tornyosuló aranyhalom felé. Az ismeretlen lassan lehunyta szemét, ajka elfehéredett; ám csakhamar ismét felemelte pilláit, szája visszanyerte korallszínét, olyan képet vágott, mint egy angol, aki előtt az életnek semmi titka nincs többé, s eltűnt, anélkül hogy vigaszt koldult volna, olyasfajta szívettépő tekintettel, aminőt a kétségbeesett játékosok szoktak vetni a nézőkre. Mennyi esemény zsúfolódik egy kurta pillanatba, mennyi minden egyetlen kockavetésbe!

– No, alighanem ez volt az utolsó tölténye – mondta mosolyogva a krupié pillanatnyi szünet után, mely alatt hüvelyk- és mutatóujja közé csippentve felmutatta az aranyat a többieknek.

– Biztosan hóbortos alak és most majd a vízbe veti magát – felelte egy törzsvendég, és körülnézett a játékosokon, akik mind ismerték egymást.

– Csak nem! – kiáltott az egyik pincér, és tubákolt egyet.

– Ha követtük volna az úr példáját! – mondta társainak az egyik öreg az olasz felé intve.

Mindenki a szerencsés játékost nézte, ahogy reszkető kézzel számolja a bankjegyeit.

– Szózatot hallottam – mondta ez –, azt kiáltotta a fülembe: „Ennek a kétségbeesett fiatalembernek se való a játék.”

– Nem igazi játékos – szólt a bankár. – Máskülönben háromszorra teszi föl a pénzét, hogy több esélye legyen.

Elmenet a fiatalember nem is kérte ki kalapját, de a vén házőrző, látva, milyen hitvány kacat, egyetlen szó nélkül visszaadta neki. A játékos gépies mozdulattal nyújtotta át érte a számot, és leballagott a lépcsőn; közben a Di tanti palpitit fütyörészte, de olyan bágyadtan, hogy ő maga is alig hallotta a bűbájos dallamot.

Csakhamar leért a Palais-Royal árkádjai alá. Egészen a Saint-Honoré utcáig ment, befordult a Tuileriák felé és bizonytalan léptekkel átvágott a kerten. Mintha egy sivatag kellős közepén haladt volna; járókelők taszigálták, de nem is látta őket; a nép zsivaján át csak egyetlen hangot hallott, a halálét; olyasfajta bénító elmélkedésbe merült, mint amilyen hajdanában a halálra ítélt bűnösöket ragadta el, míg a kordé a Törvényszéktől a Grève térre szállította őket, az emelvény felé, melyen ott vöröslött minden 1793 óta kiontott vér.

Az öngyilkosságban van valami, nem is tudom, miféle nagyság és döbbenet. Az emberek nagy többségének bukása veszélytelen, akár a gyerekeké, akik túl alacsonyról esnek le ahhoz, hogy megsebezzék magukat; de mikor egy nagy ember töri össze magát, az nyilván magasról zuhant alá, előzőleg fölemelkedett az egekig, és belátott az elérhetetlen paradicsomba. Könyörteleneknek kell lenniük az orkánoknak, melyek arra kényszerítik őt, hogy egy pisztoly csövétől kérje lelke békéjét. Hány és hány hitvány kis padlásszobába szorult ifjú tehetség fonnyad el és megy tönkre megértő barát, asszonyi vigasz híján, milliónyi ember közepette, aranyba csömörlött, unatkozó tömeg szeme láttára! E gondolatra az öngyilkosság jelentősége gigászi arányokat ölt. Isten a megmondhatója, mennyi terv, félbemaradt költemény, kétségbeesés, elfojtott sikoly, haszontalan kísérlet és elvetélt remekmű kavarog egy önkéntes halál meg a gazdag reménység közt, melynek hangja egy-egy fiatalembert Párizsba szólított. A melankólia fölséges poémája minden öngyilkosság. Nincs az irodalmak óceánjában maradandó mű, mely meghaladná zsenialitásban ezt a napihírt:

„Tegnap délután négykor a Művészetek Hídjáról egy nő a Szajnába vetette magát.”

Ehhez a párizsi tömörséghez képest fakónak tetszik minden dráma, minden regény, még e régi címlap is: „Kaërnavan dicső királyának siralmai, akit tulajdon fiai vetettek fogságba” – egyetlen töredéke egy elveszett könyvnek, de ez a töredék is elég volt hozzá, hogy könnyekre indítsa Sterne-t, aki viszont maga hagyta ott feleségét és gyermekeit...

Az ismeretlent száz és száz hasonló gondolat háborgatta; foszlányokban vonultak át lelkén, ahogyan elrongyolt zászlók lobognak csaták közepén. Ha le is tette olykor az értelmét és emlékezetét nyomasztó terhet, hogy megálljon egy-egy virág előtt, melynek fejét a fuvallat lágyan himbálta a pázsit zöld tömbje fölött, csakhamar ismét föltolult benne az élet, mely még tiltakozott az öngyilkosság nehéz gondolata ellen; fölnézett az égre: a mennybolt szürke fellegei, bánatterhes szélrohamai, lomha levegője is csak azt tanácsolták neki, vessen véget életének. Elmosolyodott, amint eszébe jutott, hogy Castlereagh lord elvégezte legalantasabb emberi szükségletét, mielőtt nyakát elvágta, Auger akadémikus pedig elővette szelencéjét és tubákolt egyet, mikor a halálba ment. Ezeken a furcsaságokon tűnődött, és magamagát is vallatóra fogta, mikor a mellvédhez húzódva, utat engedett egy csarnoki teherhordónak, és mert az kissé összepiszkolta, utána meglepetten eszmélt rá, hogy gondosan porolgatja kabátját. Felért a híd közepére és baljós képpel lebámult a vízre.

– Nem éppen vízbe ugrásra való idő! – szólt oda neki nevetve egy rongyokba bugyolált vénasszony. – Mocskos is, hideg is a Szajna...

Visszamosolygott rá, ártatlan mosollyal, mely rávallott bátorságának önkívületére; hanem amikor távol, a Tuileriák előtti rakparton megpillantotta a deszkabódét s rajta a táblát ezzel a lábnyi magas betűkkel rótt felirattal: VÍZBEFÚLÓK MENTŐÁLLOMÁSA – egyszeriben megborzongott. Maga előtt látta Dacheux urat, emberbarátsága vértezetében, amint fölserkenti és mozgásba hozza erélyes evezőit, melyek betörik a vízbefúlók fejét, ha szerencsétlenségükre esetleg felszínre bukkannának; látta őt, amint a kíváncsiakat tereli, orvost keres, megteszi az előkészületeket a füstöléshez; olvasni vélte az újságíróknak egy lakoma örömei és egy táncosnő kacarászása közben megfogalmazott gyászjelentéseit; hallani vélte a tallérok csengését, melyeket fejéért számol le a rendőrfőnök a csónakosoknak. Holtan kerek ötven frankot ér, de amíg él, nem egyéb, mint barátok, pártfogók, fekvőhely és hírverés nélkül szűkölködő tehetséges ember, valóságos társadalmi nulla, kolonc az állam nyakán, mely nem is törődik vele. Hullának lenni fényes nappal: ezt alantas dolognak tartotta; elhatározta, hogy éjszaka fog meghalni, így fölismerhetetlenül szolgáltatja ki holttestét a társadalomnak, mely nem látta meg élete nagyságát. Folytatta hát útját, s a Voltaire rakpart felé tartott, az olyan naplopó nemtörődöm járását mímelve, aki éppen csak agyon akarja ütni valahogyan az időt.

Mikor a híd gyalogjárójának végén, a rakpart szögletén lefelé lépkedett a lépcsőn, figyelmét felkeltették a mellvédre kirakott könyvek; kis híja volt, hogy alkudozni nem kezdett egyikre-másikra. Elmosolyodott, kezét filozofikusan visszacsúsztatta mellénye zsebébe, és hideg megvetést tükröző hányaveti közönnyel éppen tovább akart sétálni, mikor zsebe mélyén nagy meglepetésére, igazán fantasztikus módon, néhány pénzdarab csörrent. Arcán reménykedő mosoly lobbant, ajkáról vonásaira, homlokára siklott, szemében, komor arcán felragyogtatta az öröm kifejezését. A boldogság e szikrája a lánghoz hasonlított, mely még egyszer végigfut a már elhamvadt papiroson; ám az arc, osztozva a fekete hamu sorsában, ismét elszomorodott, amikor az ismeretlen hevesen kihúzta kezét mellényzsebéből, és három rézpénzt látott benne.

– Ó, édes jó uram, la caritá! La caritá!{1} Csak egy krajcárt kenyérre!

Pufók, fekete képű, koromtól barna testű, rongyos ruhájú kéményseprőinas nyújtotta feléje kezét, hogy megfossza utolsó garasaitól.

Pár lépésnyire a kis savoyaitól egy szégyenlős, beteges, reszketeg öreg koldus, aki szánalmasan valamiféle lyukas szőnyegbe csavarta magát, tompa hangon dünnyögte felé:

– Uram, adjon, amennyit tud, imádkozni fogok magáért...

De mikor a fiatalember rápillantott, az öreg elhallgatott és nem rimánkodott tovább; ezen a gyászos arcon talán még a magáénál is keserűbb nyomorúság jegyét fedezte fel.

– La carità! La carità!

Az ismeretlen odavetette pénzét a gyereknek meg az aggastyánnak; letért a gyalogjáróról, és a házak felé indult: nem bírta elviselni tovább a Szajna gyötrelmes látványát.

– Imádkozni fogunk uraságodért, hogy hosszú életű legyen – mondta a két koldus.

Egy rézmetszetárus kirakata elé érve ez a félhalott ember egy ifjú nővel találkozott össze, aki éppen akkor szállt ki ragyogó hintójából. Kedvtelve nézett végig a bájos teremtésen, kinek fehér arcát kecsesen keretezte elegáns kalapjának selyme. Elbűvölte sudár termete, tetszetős mozgása. A hölgy a járdára lelépve kissé felemelte szoknyáját; kivillant lába, melynek finom vonalait kirajzolta a feszes fehér harisnya. Belépett a boltba, s ott albumokat meg litográfiagyűjteményeket nézegetett, és vásárolt is több aranyért; a pénzdarabok csillogva csörrentek a pulton. A fiatalember a küszöbön állva látszólag teljesen elmerült a kirakatba tett metszetek szemlélésében, de közben heves pillantást váltott a szép ismeretlennel, oly átható pillantást, aminőt csak férfi vethet, cserében egy-egy járókelőkre hulló közönyös tekintetért. Most a szerelemtől, a nőtől vett búcsút! Hanem a kacér hölgy nem értette meg ezt a hatalmas, végső kérdést; nem dobbant meg rá a szíve, nem pirult el, nem sütötte le a szemét tőle. Mit jelentett ez számára? Egy csodáló tekintettel többet; azt, hogy újabb vágyat keltett maga iránt, s este majd kedveskedve elmondhatja: „Ma jó napom volt.”

A fiatalember gyorsan másik kirakat elé állt, és nem fordult meg, mikor az ismeretlen hölgy visszaszállt hintójába. A lovak elügettek, a fényűzésnek és eleganciának ez az utolsó látomása lassan elenyészett, mint ahogy rövidesen az ő élete is elenyészik. Mélabús léptekkel haladt tova az üzletek mentén, és meglehetősen részvétlenül szemlélte a kirakatok áruit. Ha a boltok elfogytak, a Louvre-t, az Akadémiát, a Notre-Dame meg a Törvényszék tornyait, s a Művészetek Hídját vizsgálgatta. Az épületek mintha szomorú képet öltöttek volna, ahogy a szürkés eget tükrözték, melynek ritkán felvillanó fényei fenyegető hangulatot árasztottak Párizsra: olyan volt a város, mint egy csinos nő, alávetve rútság és szépség megfejthetetlen szeszélyeinek. Így hát mintha maga a természet is összeesküdött volna, hogy fájdalmas elragadtatásba ejtse a haldoklót. Zsákmánya lett a kártékony hatalomnak, mely bomlasztó hatását az idegeinkben áramló fluidum útján fejti ki; úgy érezte, lassacskán egész szervezete feloldódik. Agóniájának gyötrelmei sajátságos hullámzást keltettek benne; az épületeket és az embereket valaminő imbolygó ködön át látta. Ki akarta vonni magát abból a bizsergésből, mellyel a test hatásai járták át lelkét: egy régiségbolt felé indult azzal a szándékkal, hogy táplálékot ad érzékeinek, vagy ott várja meg az éjszakát, műtárgyakra alkudozva. Mintha bátorságot koldult és szíverősítőt kért volna, mint a bűnösök, akik a vesztőhelyre menet nem bíznak erejükben; de a közeli halál tudata egy pillanatra olyan biztonságot adott a fiatalembernek, amilyen egy hercegnőé lehet, akinek egyszerre két szeretője is van; fesztelenül lépett be a boltba, s ajkán merev mosoly ült, akár egy részegén. De nem volt-e valóban részeg az élettől vagy talán a haláltól? Csakhamar visszaesett káprázatába, s a dolgokat már megint vagy különös színekben látta, vagy abban a könnyed lebegésben, melynek oka kétségkívül vérének szabálytalan keringésében rejlett – hiszen az hol úgy áradt, mint a zuhatag, hol meg olyan nyugodt és ernyedt volt, mint az állóvíz. Csak azt kérte, hadd nézhessen körül a helyiségekben, hátha talál valamilyen kedvére való ritkaságot. Pufók, pirospozsgás képű, rőt hajú, vidrasapkás legényke fogadta, a bolt őrizetét egy vén parasztasszonyra bízta, valóságos női Calibanra, aki egy kandallót tisztogatott – a remekmívű kályha alighanem Bemard Palissy keze alól került ki – és gondtalan képpel fordult az idegenhez:

– Csak nézzen körül, uram! Idelent csupán meglehetősen közönséges dolgokat tartunk, de ha hajlandó felfáradni az első emeletre, ott mutathatok önnek néhány kivételesen szép kairói múmiát, több berakásos cserépkorsót s néhány valódi reneszánsz ébenfa faragványt; mostanában érkeztek, és igazán gyönyörűek.

Szörnyűséges állapotában a fiatalemberre úgy hatott ez az idegenvezetőhöz illő bőbeszédűség, ez az ostobán üzleties fecsegés, mint azok az alávaló kötekedések, melyekkel a kicsinyes lelkek gyötrik halálra a lángelmét. Vállán keresztjével, úgy látszott, figyel kalauzára, s mozdulatokkal vagy kurta félszavakkal felelgetett neki; ám aztán észrevétlenül sikerült jogot nyernie ahhoz, hogy csendben maradjon; bízvást átadhatta magát utolsó elmélkedéseinek, s ezek rettenetesek voltak. Költő volt, és lelke most véletlenül hatalmas táplálékot kapott: húsz világ roncsait láthatta előre.

Első pillantásra zavaros kép tárult elé; egymás hegyén-hátán zsúfolódott benne minden isteni és emberi alkotás. Krokodilok, majmok, kitömött boák vigyorogtak templomablakokra, mintha rávicsorítanának a mellszobrokra, a lakkozott tárgyakra vetnék magukat vagy felkúsznának a csillárokra. Egy Sesostris-nak ajánlott szfinx mellett egy sèvres-i porcelánváza állt, melyre Jacotot asszony Napóleont festette rá. Groteszk kedélyességgel keveredtek együvé a világ kezdete meg a tegnapi események. Egy szentségtartón nyársforgató hevert, egy középkori mordályon republikánus szablya. Latour pasztellképén Dubarry asszony, fején csillaggal, mezítelenül egy felhőben, mintha sóvárogva szemlélt volna egy indiai csibukot, váltig azon töprengve, ugyan mire is jók ezek a felé kígyózó tekervények.

A halál szerszámai: tőrök, furcsa pisztolyok, titkos fegyverek kusza összevisszaságban keveredtek az élet szerszámaival: porcelán levesestálakkal, szászországi tányérokkal, áttetsző kínai csészékkel, antik sótartókkal, a hűbériség korából való csemegetartókkal. Egy mozdulatlan teknős hátán elefántcsont hajó ringott dagadó vitorlákkal. Egy légszivattyú éppen a felségesen közönyös Augustus császár szemét bökte ki. Érzéketlenül, akárcsak életükben, francia városatyák, holland polgármesterek arcképei emelkedtek a régiségek káosza fölé, s vetettek hideg, fakó pillantást a zűrzavarra. Mintha a világ minden országa ide hordott volna egy-egy töredéket tudományából, egy-egy mintát művészetéből. Afféle filozofikus szemétdomb volt ez, ahonnét semmi sem hiányzott, sem a vadak békepipája, sem a szerájok zöld-arany topánkája, sem a mórok jatagánja, sem a tatárok bálványa. Még katonának való dohányzacskó, papi ostyatartó és trónvánkos is akadt itt. S ezek a riasztó képek ráadásul ezernyi különös fényhatás kereszttüzében álltak, mely az árnyalatok egyvelegéből s a világosság és sötétség éles ellentétéből keletkezett. A fül mintha elcsuklott kiáltásokat hallott volna, a lélek félbemaradt drámákat sejtett, a szem felparázsló fényeket vélt látni. Végül pedig makacs porréteg vetett könnyű fátylat mindezekre a tárgyakra, melyeknek sok szöglete és számos görbülete az elképzelhető legfestőibb hatást keltette.

Ezt a három, civilizációval, kultuszokkal, istenségekkel, remekművekkel, királyságokkal, kicsapongásokkal, értelemmel és őrülettel zsúfolt termet az idegen először olyan soklapú tükörhöz hasonlította, melynek minden egyes lapja egy-egy világot ábrázol. E ködös benyomás után ki akarta választani, miben gyönyörködjön, ám ahogy nézelődött, gondolkodott és ábrándozott, talán a gyomrát mardosó éhség következtében, láz fogta el. Érzékeit végképpen elzsibbasztotta a rengeteg nemzeti és egyéni lét látványa, melyről az őket túlélő emberi művek tanúskodtak; a kívánság, mely a kereskedésbe vonzotta, teljesült: kilépett a valóságos életből, fokonként átemelkedett egy eszményi világba, megérkezett az elragadtatás elvarázsolt kastélyába, ahol a mindenség töredékekben és tűzfoltokban villant felé, lángképekben, ahogyan egykor Pathmos szigetén Szent János előtt nyilatkozott meg a jövendő.

{1} Irgalom! (olasz).