Réz Pál

BOKÁIG PEZSGŐBEN

(hangos memoár)
– részlet –

a beszélgetőtárs
PARTI NAGY LAJOS

MAGVETŐ
BUDAPEST

TÉNYEK ÉS TANÚK

A kötet megjelenését
a Petőfi Irodalmi Múzeum támogatta

© Réz Pál, Parti Nagy Lajos, 2015

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto@lira.hu
Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Felelős szerkesztő Dávid Anna
A könyvet Pintér József tervezte
Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Az e-könyvet Nagy Lajos tervezte

ISBN 978 963 14 3337 1

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0

Szebényi Cecília rádiós szerkesztő nevével kezdjük ezt a könyvet, mert huszonhárom évvel ezelőtt neki jutott eszébe, hogy talán érdekes lehet, ha egy költő kérdezget egy szerkesztőt-műfordítót életéről, barátairól. Szebényi Cili sok-sok órás csapongó, szerteágazó beszélgetésből, kazalnyi nyersanyagból hatalmas és bravúros munkával rakta össze azt az interjú-sorozatot, melynek könyvvé szerkesztett, kibővített változatát tartja kezében az olvasó. A rádióban elhangzott beszélgetéseknek sikere volt, ezért határozott úgy a kiadó és a két szerző, hogy e hangos memoárt nyomtatásban is megjelenteti. Cili kilenc, majd évek múltán egy újabb éjszakán át dolgozott velünk, ötleteket adott, biztosította a szöveg egyenletes tempóját. Ha elfáradtunk, egy pohár borral vagy néhány kérdéssel segített tovább. Sajnos mindezt már nem olvashatja. Ezzel a könyvvel emlékezünk rá.

Réz Pál
Parti Nagy Lajos

Az a baj az ilyen emlékekkel, hogy az ember már nem arra emlékszik, ami történt, hanem arra, hogy is mesélte ezt el húsz évvel ezelőtt, tíz évvel ezelőtt, harminc évvel ezelőtt. És már a sztorit színezi, kerekíti tovább vagy rövidíti, és már rég nem az esemény van, hanem a lemez, amit elmondasz.

Vagyis az események azáltal vannak, ahogyan meséled őket?

Hát igen, csak kérdés, hogy mennyire azt mesélem, ami lényeges volt. Nagyjából így kellett hogy történjen, azt hiszem.

1.
Bokáig pezsgőben

1992. november 13-án, pénteken Réz Pál lakásában ülünk a Jászai Mari téren, Budapesten. Mikor a rádió felkért, hogy vezessem ezt a beszélgetést, pontosabban üljek veled szemben, legyen, akinek beszélj, az volt a legelső gondolatom, itt az alkalom, hogy egy életútinterjú keretében elmondd az emlékirataidat. És persze roppant kíváncsi lettem mindama történetekre, amiket már hallottam, és még hallhatok tőled. Aztán egyre inkább arra lettem kíváncsi, hogy kicsoda is, micsoda Réz Pál, a műfordító, a kritikus, az irodalomtörténész, a nagy Szépirodalmi Könyvkiadó szerkesztője, a Holmi főszerkesztője. Ez mind te voltál és vagy, ám ha választanom kéne közülük, mégsem ezek egyikét mondanám, hanem azt, hogy Réz Pál foglalkozása rézpál. S ha már emlékiratot emlegettem, tán kezdődjön is úgy, klasszikusan, hagyományosan: ősök, család, gyerekkor, legkorábbi emlékeid.

Aradon születtem, 1930. július 25-én, elég régen. Apai ágamról annyit tudok, hogy a dédnagyapám mézeskalács-készítő és -árus volt egy Vértes nevű, Bihar megyei községben, és állítólag szegény ember. Őt nem ismertem már, persze. Egyébként Kupfernek hívták, ami németül rezet jelent, úgyhogy ebből magyarosítottam én és a bátyám Rézre. Nagyapám már jobb módú volt, fakereskedő Székelyhídon. Őt sem ismertem, nagyon fiatalon meghalt, de nagyanyám sokáig élt, már a háború után halt meg, és falusi kulákasszonyszerű életet élt, zsidó kulákasszony volt. A nyarakat nála töltöttem általában, úgyhogy elég sokat voltam falun, amit nem azért mondok, hogy a népi gyökereimet bizonyítsam, csak egyszerűen, mert tény. Ez volt az apai ág. Anyai ágon pedig nagyon szegény kiskereskedők, sőt vigécek voltak az őseim. Talán ismered ezt a szót még, hogy vigéc, ami a német „wie geht’s”-ből, „hogy megy magának”-ból jön. A vigécek faluról falura jártak, és nem tudom, mivel kereskedett az anyai nagyapám. A szüleim már orvosok voltak. Ez szokásos fejlődés volt ebben a generációsorban. Nagyanyám tizenegy gyereket szült, ebből hat maradt életben, három fiú és három lány. Apám 1898-ban született, a fiútestvérei is orvosok lettek, a lánytestvérek pedig mind orvosokhoz mentek feleségül. Egyébként erről volt egy történet a családban, aminek a székelyhídi nagymama, a Róza néni áll a középpontjában. Őrá már jól emlékszem, nagyon szigorú néni volt, mindig feketében járt a férje halála után, fekete, flitteres főkötőt viselt. Rettentő szigorú volt, és nagyon takarékos is. Egyszer kaptam tőle tíz lejt – ugye román világ volt Erdélyben –, amit azzal adott ide, hogy itt van, fiam, tíz lej, aztán el ne költsd. Hát akkor mit csináljak vele, nagymama? Miért tetszett ideadni a pénzt? Visszatérve a legendához, ugye az volt a szokás, hogy a fiúkat kitaníttatták, a lányok meg hozományt kaptak. Az egyik lány, Ella beleszeretett egy nagyon szegény orvosba, akit Simon Ernőnek hívtak, és aki megkérte a kezét. Erre azt mondta a nagymama, hogy rendben van, és Simon Ernő akkor bevallotta Ellának, tehát a menyasszonyának, hogy ő, ha megkapja a hozományt, nem az orvosi rendelőjét fogja berendezni belőle – arra kapták a hozományt ugyanis, hogy elkezdjék az életet –, hanem őneki olyan szegény a húga, hogy azt soha senki nem veszi el hozomány nélkül, tehát ő ezt a pénzt odaadja ajándékba a húgának, hogy az férjhez tudjon menni. Hát, Ella kétségbe volt esve, hogy az anyja nem fogja engedni, hogy hozzámenjen Ernőhöz, de kénytelen volt elmondani a mamának, és erre Róza néni azt felelte, Ella legnagyobb meglepetésére, hogy ez egy rendes ember, aki a húgát ki akarja házasítani, úgyhogy te két porció hozományt kapsz. Az egyiket adja oda Simon Ernő a húgának, a másikból pedig rendezze be a rendelőjét, ami Aradon meg is történt aztán. Boldog házasságban éltek, a fiukból zenész lett, most Izraelben fagottos – ők már persze nem élnek. Ez egy nagy családi legenda volt, hogy a takarékos és smucig nagymama két hozományt adott Ella lányának. Én szeretem ezt a történetet, be kell hogy valljam neked. Ők már egyébként abszolút magyarnak nevelkedtek. A vallás zsidó volt, de a kultúra az magyar volt. Aranyt, Petőfit, Tompát tudták, ez evidens volt a számukra. Falun nőttek föl a parasztgyerekekkel együtt, és ez a kettő tökéletesen megfért egymással, semmilyen problémát nem okozott. És aztán fölkerültek egyetemre.

Hova?

Apám Pesten kezdte, aztán Frankfurtban folytatta és Kolozsváron fejezte be, ahol 1919-ben már román világ lett. Anyám is egyetemre járt, ő mint nő az elsők között végezte az egyetemet Erdélyben, ugyancsak Kolozsváron. Ott ismerkedtek meg. Aztán Aradon éltek, ami elég konzervatív város volt. „Arad marad” – ezt szokták mondani róla. Ott olyan nagyon kultúra sem volt. Apám elég ismert orvos lett, és elkezdett írni is. Raffy Ádám néven írt egynéhány regényt, főleg történelmi tárgyú dolgokat, Stefan Zweig modorában. Giordano Brunóról írta az első regényét. Aradon eléggé jómódban éltünk.

Ő általános orvos volt?

Nem, nőgyógyász volt, sebész-nőgyógyász. Aztán a háború után a nagyváradi bábaképezdének lett az igazgatója. Azt mondják, hogy nagyon jó, nagyon lelkiismeretes orvos volt. Ezt én nem tudom elbírálni, de dicsérték.

És édesanyád?

Anyám bőrgyógyász lett. Egy időben abbahagyta a praxist, mikor két gyereke lett, a bátyám, Ádám és én. Ráadásul én kiskoromban gyerekparalízist kaptam, úgyhogy sok baj volt velem. Nagyon beteg voltam az elején, kemény betegség volt, és valóban sok fájdalommal járt. Heine-Medin-kórnak hívták. A betegségemnek az a története, hogy mikor a járvány jelentkezett Aradon, akkor apám megfogott, és kivitt Gyorokra, Aradtól nem messze egy szőlőbe, hogy oda nem fog utánam jönni a bacilus. Na, én ott kaptam meg, pont, ahogy abban a keleti mesében szerepel, hogy elmenekül valaki a halál elől, és a halál ott várja már a városban, ahova menekül. Innen, Aradról valók az első gyerekkori emlékeim, ott laktunk a Maros partján, ami egy nagyon szép, széles folyó. Emlékszem, a hegyekből jöttek le nagy tutajokkal a mócok, hozták az almát. Ezek a tutajok nagy hosszú fatörzsekből voltak, és nem volt szélük, és tele voltak szép piros almával. Furcsa vad és kedves emberek voltak a mócok, kikötöttek, ahol akartak, s ott árulták a Maros-parton az almát nagy kosarakban, néha föl lehetett menni a tutajaikra. Ez nagyon erős élmény, nagyon éles kép, amúgy kevésre emlékszem. Egyszer egy pszichoanalitikus barátném azt mondta, hogy majd ő fölhozza a gyerekkori emlékeimet, de én megköszöntem, kösz, hagyjon békén, nem vagyok költő, nincs rá szükségem. ’38-ban kerültünk át Nagyváradra, és ott voltam tíz évig, egy év megszakítással, ami a háborús év volt. Váradra már nagyon jól emlékszem, ott jártam iskolába, és ott kezdtem el komolyabban olvasni. Akkor már tudtam kicsit franciául.

Ki forszírozta, hogy elég korán elkezdd a nyelvtanulást?

Nem forszírozta senki, volt az emberben egy ilyen vágy… … …

2.
Kötelet a nyakára

Van a nagyváradi felső ezer élete, van József Attila, van a Kommunista kiáltvány, vannak a falukutató írók, van egy magyar kultúra nem kevés nacionalizmussal fűszerezve, és egyszer csak jön a zsidó gettó, majd egy román internálótábor, utána hónapok egy idegen városban, Bukarestben. Hogy emlékszel, milyen volt ezt tizennégy évesen végigélni? Milyen nyomokat hagyott benned?

Mikor egy zsidó nacionalista egyszer föltette nekem ezt a kérdést, méghozzá, a hecc kedvéért, Londonban, és elmondtam neki azt, amit most neked el fogok mondani, akkor nagyon megvetett érte. Azt mondtam neki, hogy rettentő rendhagyóan és furcsán éltem meg, ugyanis én egy elkényeztetett, beteg gyerek voltam, aki nem nagyon sétált egyedül az utcán. Sokkal betegebb voltam a lábammal akkor, mint most. Nagy ellenőrzés alatt álltam, orvosok, műtétek, mit tudom én, micsoda. Mindig kísért valaki. Nekem a gettó fölszabadulás volt. Azt csináltam, amit akartam, láttam, hogy milyen az élet. Nagyon nyegle, amit mondok, de ez a valóság. Felszabadultam a szülői kontroll alól, mert hát arra már nem volt energiájuk, hogy rám is vigyázzanak ott. Egyenrangú voltam mindenkivel. Megvert egy csendőr. Ezt én úgy éltem meg, mint férfivá válást, mint beavatást az életbe. Szégyellem, mert hát közben emberek belepusztultak, és gyűlölni kellene azt a csendőrt. Egyébként gyűlölöm is. De ettől függetlenül nekem ez ilyen – de ez abszolút rendhagyó. Tehát nem óhajtom általánosítani, és ebből semmilyen törvényt vagy szabályt nem kell levonni. Nekem ez egy tábor, egy szökés, határ, fölkoncolás, egy óriási indián kaland és fölnövés. Most már eltelt elég sok év, most már talán lehet ezt mondani, bár voltaképpen bizonyos értelemben szégyellnivaló, hiszen közben például a nagyapámat, akit Jakabnak hívtak, és akit nagyon szerettem, megölték, ugye.

’45 nyarán-őszén visszaköltöztök Nagyváradra. Mitek maradt meg?

Alig valami.

A könyvek?

A könyvekből, hát mit tudom én, nem emlékszem számokra. Apámnak lehetett, mondjuk, háromezer könyve, abból megmaradt úgy háromszáz. Bútorokból semmi vagy alig valami. A lakásban mindenféle népek laktak, németek is, oroszok is, de visszakaptuk, visszaköltöztünk a régi Széchenyi téri lakásba. Üres volt, vagy apám kirúgta, aki ott volt, már nem tudom. Apámat kinevezték a bábaképezde igazgatójává. Rengeteg pénzt keresett, éjjel-nappal dolgozott. Orosz katonanőket is kezelt. Mesélte, hogy a bal karjuk volt általában megsebesülve és a bal mellük, mert így mentek a csatába. Nem hasalva, vagy nem tudom, kúszva, hanem állva, mert be is voltak rúgatva, és mentek előre a fegyverrel, úgyhogy a bal oldalon érte őket a golyó. És a bal mellüket kellett olykor leoperálni, hogyha azt is golyó érte. Apám rettentően tisztelte meg sajnálta őket, persze. Na és akkor lassan megint kialakult az élet.

Apádat megérintette az újrakezdésnek, a felszabadulásnak az eufóriája?

Nem.

Az, ami az akkori Váradot éppúgy jellemezte, gondolom, mint Budapestet.

Engem megérintett, őt nem. Ádámot sem. Megérkezett Borból, egyébként még Bukarestbe. Teljesen kiábrándult állapotban, mindig a Vörösmartyt citálta: „Az emberfaj sárkányfog-vetemény: Nincsen remény! nincsen remény!” És akkor én, mint tizenöt éves ifjú, lelkes ember, mondtam neki, hogy hát igen, hát a nyilasok meg a hitleristák, azok sárkányfog-vetemény. Nem, mondta ő, mindenki az. Tizennyolc-tizenkilenc éves volt.

Beszélt az élményeiről?

Elég keveset… … …

3.
Eligazítások és agyrémek

Úgy tűnik, hogy ’50-re befejeződik az életednek ez a munkásmozgalmi, másként fogalmazva messianisztikus, de mondhatom úgy is, hogy marxista időszaka. Akkoriban te vontál valamiféle mérleget erről? Végiggondoltad ezt az időszakot, vagy benned még akkor nem zárult le?

Nem zárult le, legalábbis túlzás volna mondani, hogy én akkor mindezt tudtam. De azért mentségemre mondom, hogy tizenkilenc-húsz éves voltam, és akkor nem úgy gondolkodik az ember, mint most, öregen. Nem tisztáztam ezt még akkor, és amellett, ha nagyon tisztességes akarok lenni – és végül is miért ne akarjak –, azt kell mondjam, az emberben volt egy félelem attól, hogy végiggondoljon dolgokat. Nagyon úgy nézett ki, hogy ez a világ a világ végéig fog tartani, eszébe nem jutott senkinek, hogy ennek bármikor vége lesz. Hazudik, aki azt állítja, hogy tudta. Senki nem hitte komolyan, hogy fehér lovon bejön Eisenhower vagy Horthy, vagy nem tudom, ki. Az volt az életösztönünk, hogy ezt valahogy tudomásul vegyük, és hogy ne gondoljuk végig az abszurditását. Ezt halasztgattuk, ameddig lehetett. Tehát csak azzal a fikcióval lehetett élni, hogy azért ez nem egy fasizmus, ez nem egy rémség. Nem olyan, mint a fasizmus. És ezt próbáltuk húzni a legkülönbözőbb módokon, ameddig csak lehetett. Proustnak van az a jó kifejezése, „Les intermittences du coeur”, amit nem lehet lefordítani, a szív intermittenciái, himbálózásai, kihagyásai, hullámzásai – valami ilyesmi volt akkoriban, hol ezt gondolta az ember, hol azt gondolta. Hol azt mondta, hogy ez egy őrület, ebben nem lehet élni, hol azt mondta, hogy hát azért mégis, a Marx, az jól képzelte el, és ezek így váltakoztak. Nem lehet azt mondani, hogy én ’50-re tudtam volna pontosan, hogy miről van szó, ez így nem igaz. Ez egy sokkal hosszabb folyamat volt. ’52, de főleg ’53, a Nagy Imre-féle kormányprogram volt a határ. 1950 után már nem jártam gyűlésekre, de a kiadónál a szikrája sem merült föl, hogy ez ellen csináljunk valamit, szabotáljunk. Azt hiszem, józan emberben nem merült föl ilyesmi, vagy maximum negyven emberben országszerte. Nem. Inkább finnyásság, undor volt bennünk. Az ember bement dolgozni, és akkor tartottak egy gyűlést, és azt kérdezte a párttitkár, honnan tudjuk, elvtársak, hogy a munka becsület és dicsőség dolga, mint Sztálin elvtárs mondja. Onnan tudjuk, hogy bejövünk reggel, és ki van írva. És ezen aztán röhögtünk, ugyebár, mert ez elég röhejes volt. De nem biztos, hogy ebből az is következett, hogy azt, hogy a munka becsület és dicsőség dolga, kétségbe vontuk volna. Csak a megjelenési formáját vontuk kétségbe. De a formáit mindig és rögtön kétségbe vonta az ember, azok tényleg elviselhetetlenek voltak.

1952-ben a Szépirodalmi két híres, fiatal lektora, Vas István és Réz Pál megtisztelő feladatot kap, hogy szerkesztenék meg az antológiát Rákosi Mátyás 60. születésnapjára, magyar írók Rákosi Mátyásról szóló írásaiból.1

Vas csinálta a vers részét, én csináltam a próza részét. Szinte minden jelentős író írt a kötetbe, hadd ne soroljam őket, nem szeméremből, hanem mert fölösleges. Például Illyés is szerepel az antológiában egy olyan írással, amit ma is ki lehetne nyomtatni. Abszolút tisztességes írás, a Rákosi-pörről szól. Tolmácsolt egy francia újságírónak Rákosi perében, és leírja ennek a történetét… … …

4.
Taxival a forradalomba

Énnekem semmi szerepem nem volt benne. Most már igazán büszke lehetnék rá, de ’56 előkészítésében az égvilágon semmi szerepem nem volt. Még azt is hadd tegyem hozzá, hogy azoknak az embereknek sem volt, akikkel jóban voltam. Tehát Nagy Lacinak, Juhásznak, Vasnak, Domokos Matyinak, Latornak – ők semmiben nem vettek részt. Részben azért, mert utáltuk azokat az embereket, akik csinálták, részben valószínűleg gyávaságból, meg mit tudom én, miért. 1956. október 23-án a Kulacsban ültünk, egyszer csak bejött Kamondy Laci, aki ugyancsak kollégám volt (Tóth Lacinak hívták, később fölvette az anyja nevét – szegény öngyilkos lett), és ő mondta, hogy tüntetést szerveznek a diákok, mennek a Bem-szoborhoz. Mert úgy kezdődött, hogy lengyel–magyar barátság, szolidaritás a lengyelekkel. Vas Pista is ott ebédelt velünk, és gyöngytyúkot rendelt éppen. Lehetett gyöngytyúkot kapni, és ez nagy ügy volt a Kulacsban. Mi rögtön fölugrottunk, hogy megyünk. Matyi, Vajda, én, talán Juhász is, ha ott volt, erre már nem emlékszem. Vas erre azt mondta, hogy megvárja, amíg kihozzák az ebédjét. Mire valamelyikünk azt kérdezte, hogy téged a gyöngytyúk jobban érdekel, mint a forradalom? Ezen elgondolkodott, és azt felelte: igen, sokkal jobban. Jobban érdekel a gyöngytyúk, mint a forradalom. Nagyon megvetettük és elmentünk. Lementünk az Astoriáig, és ott csatlakoztunk a tömeghez. Borzasztó boldogok voltunk, de én nem láttam előre, hogy ez lesz. Lehet, hogy volt, aki látta, meg aki szervezkedett, de nekem a Nagy Imre-körhöz és hasonlókhoz semmi közöm nem volt. Szegény Gimes Miklóst, aki az egyik főember volt, és akit kivégeztek aztán, ismertem ugyan, de nagyon nem szerettem. Szóval mentünk végig a Kiskörúton, ordítottunk, állati jó volt egyébként. Borzasztó boldogság volt. Ott sírtak az emberek, meg ölelgettek bennünket, öregek, fiatalok. „Azt beszélik Pesten, Budán, hová lett a magyar urán”, meg „Nagy Imrét a kormányba!” és hogy „Ruszki go home!” – ezeket kiabáltuk. Mentünk végig, mondták, hogy átmegyünk a Margit hídon, el a Bem térre, a Bem-szoborhoz. Fölhívtam Klárit, hogy a Fény eszpresszóba jöjjön, mert az volt akkor a találkozóhely, mire odaértem, tényleg ott is volt már. Ő is csatlakozott a társasághoz, és elindultunk. Nagy őrjöngés volt akkor ott. Nagyon féltünk, mert volt egy laktanya a szobor mögött, nem tudom, megvan-e még. Féltünk, hogy kilőnek az épületből, hogy előbb-utóbb elkezdenek lövöldözni, mert addigra kezdett elvadulni a dolog, a zászlóból kitépték a címert. Itt, a lakásomhoz közel, ahol a pártközpont van, illetve most már a képviselők irodaháza, ott volt az ÁVO, a Belügyminisztérium, és ott az ávósok is gyorsan kivágták a címert, úgyhogy arrafelé nyugalom volt. De a laktanyánál féltünk. Veres Péter beszélt állítólag, de én nem hallottam egy szót sem, olyan tömeg volt a Bem-szobornál. És tényleg kijöttek a katonák fegyverrel, de átálltak a tömeghez, úgyhogy nem történt semmi baj. Mondjam ezt részletesen? Aztán átmentünk a Kossuth hídon – azt ti már nem ismertétek – a Parlament elé, és a tömeg őrjöngött, hogy Nagy Imrét akarjuk hallani, Nagy Imrét akarjuk hallani! Találkoztam Déryvel is. Egyébként azt hiszem, azt nem írták meg, amit ő mesélt, jó szürrealista történet, hogy a tömeg ott elég radikális volt már, és Nagy Imre nem jött, mert Nagy Imre azt mondta, ha jól tudom, de erre nem esküszöm meg, hogy ő csak a párt engedélyével hajlandó beszélni, és a párt nem adott még neki erre engedélyt. És akkor rábeszélték Déryt, hogy menjen el, és beszélje rá, hogy jöjjön. Ők elég jóban voltak. És volt egy rádiós vagy MTI-s autó, és azok mondták, hogy üljön be, és menjen el Nagy Imréhez. Tibor be is ült hátulra a feleségével, Böbével, és abban a pillanatban a sofőr melletti ülésről egy majom hátrafordult, és egy nagy pofont adott neki. Ugyanis ez az autó, ez az MTI-s vagy nem tudom, milyen autó, azelőtt épp az állatkertben csinált egy riportot, és volt egy majom ott a kocsiban. És ez a majom valami érthetetlen okból szájon vágta Tibort, aki ezen azért eléggé elcsodálkozott. Aztán ment Nagy Imréhez, és rá is beszélte, hogy jöjjön ki a térre. Ott ordibáltunk, és találkoztam Kass Janóval, a grafikussal meg a feleségével, Hajnal Gabival. Egy darabig üvöltöztünk, aztán fölmentünk a lakásunkra a Báthory utcába, ami ott volt közel. Nemsokára valaki telefonált, hogy döntik a Sztálin-szobrot. Hát, mondtam, azt azért meg kéne nézni. És hívtam egy taxit. Talán ezért érdemes elmesélni a történetet. És jött a taxi, beültünk Janóval, mondtam a taxisnak, hogy azt hallottam, döntik a Sztálin-szobrot, menjünk oda! Na, mentünk is, de a Kodály körönd után már olyan nagy tömeg volt, hogy nem tudtunk továbbmenni. Kiszálltunk, kifizettem, elgyalogoltunk odáig, és tényleg döntötték a Sztálin-szobrot. Klári ezt később úgy hívta mindig, hogy taxival a forradalomba. Rohanunk a forradalomba, de te, persze, taxival! Megnéztük a szobordöntést, nagyon mulatságos volt. Üvöltöztek, nehéz volt azt a szobrot leszedni, mert nagyon oda volt micsodálva, Mikus Sándor szobra volt. Lángvágóval elvágták valahogy a csizmát, aztán ordított a nép, hogy „tegyenek le egy órát, majd lejön”. Aztán nagy kötelekkel, csörlőkkel valahogy lerángatták Sztálint. A szakszervezeti székházon nagy reflektorok voltak, azok világították meg. Rengeteg bronzpor szállt föl belőle, ahogy kettévágták a csizmájánál. Sokan mondták, a csizmát hagyjuk itt örök időkre, legyen szimbólum. Nagyon szellemesek voltak. Sokkal jobb, mint elvinni. A többi részét behúzkodták aztán az EMKE elé, a Blaha Lujza térhez, még néhány nap múlva is láttam a nyomokat, ott vágták meg törték szét. A fejében tüzet gyújtottak, körültáncolták, és azt ordították, hogy „Éljen lángeszű vezérünk, Sztálin!”, miközben égett a gyertya, vagy valamilyen más tűz benne. Sajnos én nem hoztam el egy kis darabot sem belőle. Miután ez megvolt, indultunk volna el, mikor teherautók érkeztek tele fiatalokkal, gyönyörű fiatalokkal. Munkások álltak a platón, nem diákok, és ordítottak, hogy a Rádiónál ölik a magyart. Ölik a magyart a Rádiónál. Én a magam változatlanul cinikus stílusában mondtam Janónak, hogy azt azért meg kéne nézni, hogy hogy ölik a magyart. Menjünk oda! Mondta, jó. Beszálltunk egy taxiba, és mondtam a sofőrnek, hogy a Rádiónál ölik a magyart, ha volna olyan kedves, vigyen oda bennünket. És oda is vitt, de az Uránia körül kirakott valahol, onnan gyalog mentünk tovább. Mikor befordultunk a Szentkirályi utcába, ott már keményen lőttek. Le voltak húzva a redőnyök, azokon pattantak a golyók. De azért mi még voltunk olyan hülyék, hogy mentünk egy darabig. A néhány száz ember, aki ott volt, behúzódva a kapualjakba meg a Trefort-kertbe, azt ordította, hogy „Gyilkos ÁVO, gyilkos Piros! Gyilkos ÁVO, gyilkos Piros!”. Piros László volt a belügyminiszter. És volt egy-két hulla is, vagy legalábbis sebesült a földön. Nemsokára bennünket is berángattak egy lépcsőházba vagy kapualjba, és ott álltunk egy darabig. Tovább nem mentünk már a Rádió felé, mert az nagyon veszélyesnek látszott. Komolyan lőttek az épületből. És akkor mondtam, hogy húzzuk el a csíkot. Visszakozva kimásztunk a Rákóczi útra, ahol közben folyt az élet. Bementünk egy eszpresszóba, én hazatelefonáltam, hogy megvagyunk, minden rendben van, és megyünk lassan haza. Aztán kimentünk az Óraházhoz az Astoriánál, és jöttek a tankok a Kiskörúton a Múzeum körút felé. Magyar tankok voltak, és nem lehetett tudni, hogy mit akarnak. A tömeg ordibált, hogy „magyarok vagytok, álljatok mellénk”. Egy idő múlva az egyikből egy tiszt vagy katona kiemelkedett, és azt mondta, hogy nem lövünk a népre, és mentek a Rádió felé. Mi meg hazasétáltunk. A Katona József Színházból épp jött ki a közönség előadás után. Németh Lászlót játszottak, talán a Galileit. Találkoztam egy-két emberrel, akik színházban voltak, és nem tudták, hogy mi történt a városban. Aztán hazamentünk. Elmeséltem, mi történt, nagy nevetés volt, és boldogság. Ez volt. Ez egy keddi nap volt, a 23-a. Ez volt a forradalom. Nem akarom a többit ilyen részletesen elmesélni. Egyszer belőttek az ablakon, és akkor kivittük a gyerekeket a fürdőszobába, mert annak nem volt ablaka a Báthory utcára. Közel volt a Parlament, és ott állandóan lövöldöztek. Nagy szolidaritás volt egyébként. Volt a házban egy földbirtokosféle ember a családjával, Horváthéknak hívták őket, két nagyon jóképű gyerekük volt, olyan velem egykorúak. Idősebb emberek voltak, ezért evidensnek tűnt, hogy nagyon reakciósok. Egyik este becsöngetett az egyik Horváth fiú, kimentem, és valahogy rossz érzésem volt, mert valami érthetetlen okból – ezek az én zsidó elmebajaim valószínűleg, mert azért az embernek nyilván van ilyesmi – valahogy nyilasoknak képzeltem őket. Az volt az érzésem, hogy ez a Horváth most nem tudom, miért jön ide. Pedig semmi ilyesmit nem láttam, csak ez valami hatezer éves dolog az ember idegrendszerében. És kinyitottam az ajtót, és jött a Horváth, jó estét! Azt mondja, azért jöttem át, mert maguknál három gyerek van, nincs-e valamire szükségük. Hát, mondom, cukor nincs. És az kell a gyerekeknek. Hát, nekik van, mert ők szekszárdiak, és otthonról jön a csomag, és akkor átmentünk, és nagy szeretettel adtak cukrot, mi meg adtunk kenyeret. Szóval én csak jóra, illetve egyetlen nem jóra emlékszem a forradalomból, majd azt is elmesélem. Nagy szolidaritás volt, szeretet, mindenki segített a másikon, mosolygott az utcán, a villamoson átadták a helyüket egymásnak az emberek, sorban állásnál előreengedték egymást, ami addig nem volt szokásos. Nagyon jó volt a hangulat.

Egyszer mesélted, hogy jártad a várost állandóan.

Állandóan jártam a várost, teljesen meg voltam őrülve… … …

5.
Lektorok és auktorok

1950 őszén megalakul a Szépirodalmi Kiadó. Te húszévesen odakerülsz, ott dolgozol negyvenegy évig, onnan jössz nyugdíjba. Az életed kétharmada mögött, mellett ott a Szépirodalmi, úgy is, mint napi munka, munkahely, ahová be kellett járni, és úgy is, mint szellemi közeg, kollegáké és íróké, akiket szerkesztettél. Szinte megragadhatatlanul sok ez az időszak, sok időben is, de „térben” is, akár a könyvek, akár a nagy vagy épp kicsi nevek, akár az élet, a kulturális élet történései felől közelítünk.

Igen, sok minden történt, méghozzá ellentétes dolgok. Amikor odakerültem, az elég sötét időszak volt. Eleinte még egyetemre jártam, esti tagozatra, semmivel, alig valamivel volt rosszabb, mint a nappali, és ott fejeztem be, a kiadó dolgozójaként. Akkor már, az ötvenes évek legelején, az „igazi” írók nem nagyon adtak be kéziratokat, alig volt jó költő, aki publikált vagy publikálhatott. Juhász Feri, Nagy László, ők igen, és ők nagyszerűek is voltak, néha Illyés. De se Weöres, se Pilinszky, se Nemes Nagy, se Szabó Lőrinc. Eleinte a prózában se volt valami sok jó, de aztán lassan beindult, és az ember a vacakra már nem is emlékszik. Voltak egészen furcsa esetek. Kiadtuk 1951-ben Román Györgynek, a nagyszerű festőnek a könyvét, az volt a címe, hogy Ázsiai kikötő, én szerkesztettem. A háború előtt játszódik, Román élt Kínában, valami bokszoló volt ott, és egyszer csak a kínai követség szólt, de egész komolyan, hogy be kell vonatni a könyvet, mert nem szépeket ír a kínai emberekről. Agyrém, nem? És akkor engem behívtak a minisztériumba, teljesen cinikusak voltak, bevonjuk, mondták, te ezt meg fogod úszni, rendezünk egy fegyelmi tárgyalást, és megúszod pénzbüntetéssel. És be is vonták. Elkelt belőle úgy ötszáz példány, a többi ezerötszázat bevonták a boltokból. Én szerkeszthettem Szép Ernő kis novelláskötetét, meg Déry Feleletének a második kötetét, vagy aztán később, nagy nehezen Tamási Áront, Nagy Lajost. Jártak be hozzánk ők is, mások is, nagyon jó emberek, a barátaink a New York-palota negyedik emeletére, meg persze le a kávéházba, amikor az is megnyílt. Próbáltunk munkát adni nekik, korrigálást, fordítást, sajtó alá rendezést, amit lehetett. És akkor az ott hamar egy ilyen szellemi műhely lett.

E műhely három jeles fiatal szerkesztőjét festette meg egy fiatal, pályakezdő festő 1955-ben. A kép is, szereplői is eléggé elhíresültek, hogy a festmény a szereplőktől vagy fordítva, ki tudja már? Hogy emlékszel, milyen körülmények között keletkezett Csernus Tibor Három lektor című képe, ami hosszú kálvária után ma a Petőfi Irodalmi Múzeumban van kiállítva?

Tiborról már a főiskolán kiderült, milyen tehetséges. Bernáth Aurél-tanítvány volt, és maga Bernáth ajánlotta Illés Endrének, hogy foglalkoztassa. És akkor Csernus el is kezdett dolgozni a kiadónak, címlapot rajzolt, illusztrációkat Krúdyhoz, Tersánszkyhoz, de nemcsak ő dolgozott nekünk, hanem a fiatalok közül Kass Janó, Reich Károly és még többen. De például Borsos Miklós vagy Medgyessy Ferenc is rajzolt nekünk, sokukkal össze is barátkoztunk, Csernus Juhász Ferinek valahogy iskolatársa is volt korábban, és így jóban voltunk. Őt, kérlek, megbízták, hogy csináljon egy képet, a minisztérium, úgy emlékszem, hatezer forintot ajánlott neki látatlanban, ilyen módon is akarták támogatni a művészeket. Tibor kicsit bajban volt, mert nem akart szokványt, de hát forradalmárképet se akart, ugye, akkor minden kép forradalmárkép volt. Akkor kiválasztott a New Yorkban hármunkat, Domokos Matyit, Vajda Miklóst és engem, és megkért, hogy üljünk neki modellt. A cím az megvolt, mert az a szó, hogy „lektor”, nagyon tetszett neki. Mi meg mondtuk, hogy szívesen, és aztán följártunk hozzá a műtermébe, itt volt valahol a Dráva utcában, negyedik emelet, úgy kellett fölmászni, mert lift nem volt. Nagyon lassan készült el, mindjárt kész, mindjárt megvan, mondogatta Csernus, de eztán legközelebb is menni kellett. De nem volt baj, mi ültünk ott, élveztük, hülyéskedtünk, fütyültünk, be volt állítva a kávéházi asztal, az egész miliő, mintha a New Yorkban ülnénk, csak a Dráva utcában. Ez is lehetett a baj később, a kávéház, ugye nem volt még olyan messze az idő, mikor a „kávéházi író” megbélyegzésnek számított. Végül aztán elkészült, határidőre, és hát nagyon jó kép. Bernáth nagyon becsületesen védte, meg támogatta Csernust, hogy legyen kiállítva, de azért ő is megjegyezte, hogy hát milyen enerváltak ezek a lektorok, fiatal ember létükre. Na, ki is állították a képet, támadták is, sikere is volt, és akkor, tán valamivel később, már nem tudom, milyen alkalommal Farkas Mihály is megnézte. Azt mondta, hogy ez milyen egy dekadens kép, milyen szomorú ez a három értelmiségi, és nem kéne kiállítani, mert azt bizonyítja, hogy mi elnyomjuk a művészetet. Ebben a bizottságban vagy nem tudom, miben ott ült Németh Lajos is, aki Eötvös-kollégista volt, ő pedig felszólalt és védte a képet, hogy ez egy tehetséges fiatal festő, és bocsánat, de ő a művészettörténész, ő azért van itt, hogy megmondja egy képről, hogy milyen, mégiscsak ő a szakember. Szóval kiállt mellette, és már akkor sem ártott egy dolognak, ha határozottan kiállnak mellette. Ez alighanem már ’56 tavaszán lehetett, és a Farkas Mihály végül valahogy visszakozott. Aztán visszakerült a kép a minisztériumba, ha jól tudom, s most ott van a PIM-ben, ahogy mondod.

’56 októberében te lettél a kiadóban a forradalmi bizottság alelnöke. Ki volt az elnök?

Illés Bandi. Ő nagyon bonyolult figura volt. Mindenkivel jóban volt, Szabó Lőrinccel is, aki keményen jobboldali volt, de Déryvel is, például Illés dugta el anno A befejezetlen mondatot, szóval megbíztak benne, tán épp a semlegessége miatt… Meg kell mondjam, nem csináltunk különösebbet, a fizetéseket kiosztottuk, és ilyesmi. Volt egy középronda igazgatónk, Jászberényi József, nagy pártember, villanyszerelő, káder – de mondtuk, hogy nem kell bántani. Emellett egyetlen lektornak, egy nőnek fölmondott a forradalmi bizottság. Nem is jött vissza utána, a javára legyen mondva. Elég rémes, spicliszerű nő volt. Ez volt az egyetlen dolog, amit csináltunk. Ja, és még egy komoly javaslat volt, Illés Bandi javasolta, hogy öt íróval kössünk életműszerződést, amit nagyon helyeseltünk. Ez volt Illyés, Németh László, Márai, Déry, Tamási Áron. Persze, ez nem valósult meg, hogy finoman fejezem ki magam. Elkezdtük, azután betiltották… … …

6.
Nagy laza enumeráció

Készülve erre a beszélgetésre, számomra egy nagy, laza enumeráció lehetősége tűnt a legizgalmasabbnak. Hogy én mondok neveket, és te elmondod, milyen emlékek, milyen történetek kapcsolódnak benned ezekhez a nevekhez. Kezdjük Szabó Lőrinccel!

Hadd mondjam azokat a történeteket, amiket csak én tudok, mert annak van értelme. Az, hogy a Semmiért egészen jó vers, azt, mondjuk, nincs sok értelme itt százezredszer elmondani. Személyes kapcsolatba csak az ötvenes évek második felében kerültem vele. Fölhívtam telefonon, hogy mikor mehetek hozzá, ő pedig egy vasárnapot mondott. Erre azt mondtam neki, hogy hát nem lehetne hétköznap, mert ugye én lektor vagyok, és akkor munkaidőben elmehetnék azzal az ürüggyel vagy azzal a szöveggel, hogy hozzá megyek. Jaj, tényleg, azt mondja, hát én is voltam tisztviselő, hát ez egy őrület, de nem jó nekem más, csak a vasárnap. Úgyhogy hazudd azt a főnöködnek, hogy csütörtökön jössz. Csütörtökön ne menj be dolgozni, és gyere vasárnap. És akkor csinálsz magadnak egy szabadnapot. Mondtam, jó. Még azt is mondta, hogy felhívom Illés Bandit, aki jó barátom, és megmondom neki, hogy csütörtökön idejössz. Falazok neked. Mondtam, jó, rendben van. Szóval, átérezte a bajomat, ezzel kezdődött. Pasaréten a Volkmann utcában lakott egy gyönyörű, nagy lakásban, rengeteg könyve volt. Ott volt a falon a Rippl-Rónai Szabó Lőrinc-képe, és mellette a Bernáth Aurélé, tehát egy fiatalkori és egy kései, és Borsos Miklós szobrának valami másolata vagy fénykép róla, arra már nem emlékszem. Ami elsőre hatott rám, hogy fiatalkorában gyorsíró volt. Akkoriban az értelmiség egy része abból élt, hogy megtanult gyorsírni. Például Tóth Árpád hosszú ideig különböző riportokat csinált újságoknak, úgy, hogy kiment, és mivel nem volt magnetofon, gyorsírással jegyzetelt. Kosztolányi verset is írt gyorsírással. Szabó Lőrinc is nagyszerűen tudott gyorsírni, ő fejtette meg Tóth Árpádnak a kéziratban maradt gyorsírásos jegyzeteit, és ő adta ki az első Tóth Árpád-összesben. Volt egy tikkje, hogy állandóan gyorsírással írta a levegőbe, amit beszélt. Ettől meg lehetett őrülni. Tehát ültél vele szemben, valamit mondott, és közben írta. Ez volt az első élményem Szabó Lőrincről. Nagyszerű filológus volt, noha nem végezte el a bölcsészetet. Nem nagyon sokkal a halála előtt csináltam egy Baudelaire-kiadást. Ebben, valamilyen érthetetlen okból kontrollszerkesztenem kellett a fordításokat, noha sok értelme már nem volt, ugye a Babits- és a Tóth Árpád-fordításokon nem lehetett javítani. Végül mégis lett értelme, mert az egyik Babits által fordított Baudelaire-ből hiányzott egy szakasz. És erre én rájöttem, hogy minden kiadásból hiányzik egy szakasz. Ezt elmondtam Lőrincnek. Nagyon izgatott lett ettől, és azt mondta, hogy nála van egynéhány Babits-kézirat, és elkezdte keresgélni, és néhány nappal később a bátyámnak – mert összetévesztett vele, akkor már ő beteg volt – elküldte a megtalált kéziratot, és ráírta, hogy Réz Ádámnak szeretettel Babits emlékére, Szabó Lőrinc. Ádám ideadta nekem, meg is van, majd megmutatom, és ilyen módon tudtam rekonstruálni ezt a hiányzó szakaszt. Ez nagy boldogság volt a számára. Neki Babitscsal nagyon bonyolult volt a viszonya Török Sophie miatt, aki neki is barátnője volt egy időben. Lőrinc nagyon visszahúzódó volt, a baráti köreink nem érintkeztek egymással, nem metszették egymást, tehát igazán sok izgalmas dolgot róla mondani nem tudok. Voltunk nála Domokos Matyival is, szintén fordítás-ügyben, hihetetlenül előzékeny és kedves volt, nem lehetett fölfogni ésszel, hogy ez az ember írhatta Hitler beszédeiről, hogy azok milyen jók. Azt hiszem, nem volt egészen normális. Csillag Vera, Bálint György özvegye mesélte, hogy találkoztak egyszer a ’40-es évek elején, és Vera kérdezte, hogy Lőrinc mit tud Gyuriról. Erre Szabó Lőrinc azt felelte, hogy nem sokat, annyit, hogy behívták munkaszolgálatra, de részleteket nem tud. S hozzátette, hogy hát egy új Európa készül, és ebben maguknak nincs helye. Ilyen vad szemlélete volt, s nem értette, hogy ezt mért nem fogadja el valaki, pláne az, akinek nincs helye az új Európában. Vagy akinek a férjét ölik a munkaszolgálatban. Csillag Verát egyébként imádtam, itt laktak a Szent István parknál. Ő volt a legjobb magyar címlaprajzoló. Sokat voltam nála délutánonként, ültem egy széken, ő meg rajzolt. A Szikránál volt állásban, ugye a párt kiadójánál, és mikor a második férjét, Káldor Györgyöt, a szocdem újságírót lecsukták, akkor behívta az igazgató, és mondta, hogy váljon el Káldortól, mert különben ki kell rúgnunk az állásából. Vera gondolkozási időt kért, aztán kilépett, és szabadúszó volt végig. Mikor Káldor kijött, Vera elmondta neki, hogy ez történt, és Káldor megvonta a vállát, hogy le vannak ezek szarva… nagyon megkínozták odabent. Vera egyébként nem nagyon politizált, ült otthon és rajzolt, s vette elő az albumokat, hogy korhű legyen az Olcsó Könyvtár címlapján a sapka vagy mit tudom én mi, amit valami kínai regényben hordtak.

Te szerkesztettél könyveket az Olcsó Könyvtárban?

Én kezdtem az egészet… Ez is jellemző, Illés Endrére is, a viszonyokra is. Egyszer behívott Bandi, hogy támasszuk föl a hajdani sorozatot, három forint legyen minden kötet, ahogy egy kiló kenyér, vagy mint a detektívregények hajdan. S én csináljak egy listát, hogy mi legyen benne! A lényeg, hogy olcsón és sűrűbben kell kiadni, mint a régit. Megcsináltam a listát, de akkorra már elvette tőlem, s más munkát adott, változtatott is a listán. Volt egy kollégánk, Varga Katalin, gyerekkönyveket írt, édes nő volt, de más világban éltünk, ő csinálta aztán az Olcsó Könyvtárat. Jól csinálta, egyébként.

Kassák? 1955-ben te szerkesztetted Szénaboglya címmel a naplójegyzeteit.

Nem volt különösebb viszonyunk, igen nagyképű ember volt. Párszor találkoztunk a Luxorban, ez itt volt közel, a Falk Miksa utca és a Szent István körút sarkán, és én néha vasárnap délelőtt lementem, sokak törzshelye volt, színészek, színházi emberek, Kardos G. György, Kertész Imre is fel-feltűnt, ott zongorázott a Tantos nevű zseniális zongorista, volt egy erős hangulata a helynek. Na, Kassák is odajárt, és amikor a Héra Zoltán cikke megjelent ellenem a Kosztolányi-könyv kapcsán, akkor egy ilyen vasárnap délelőtt odaintett engem az asztalához… … …

7.
A piros úr

Déryvel talán ’51-ben találkoztam. Már a Szépirodalminál dolgoztam, Vas Pista szerkesztette a Felelet első kötetét, de akkor nem voltak nagyon jó viszonyban, és mikor Déry megírta a második kötetet, Pista átpasszolta nekem mint fiatal szerkesztőnek. Vas úgy mutatott be, hogy nagy tisztelője vagyok, erre Déry, aki nagyon hiú ember volt, levitt egy presszóba és elkezdett kollokváltatni. Elkezdett kérdezni A befejezetlen mondatból. Melyik karja beteg a fiúnak? Mit csinál Cisz a poloskákkal? Azt, feleltem, hogy egy kört rajzol a falra, és ha a poloska benne marad, akkor békén hagyja, ha kimegy, akkor agyonnyomja. Hogy hívják Vidovicsnak a szeretőjét és így tovább, szóval elkezdett, mint egy egyetemi vizsgán, csak sokkal részletesebben, kikérdezni. Hol lakott Parcen-Nagy Lőrinc a Várban. Melyik karját vesztette el a spanyol polgárháborúban. Hogy lett öngyilkos Parcen-Nagy Károly és így tovább, de föltett vagy ötven kérdést. Na most én tökéletesen megfeleltem, mert kétszer vagy háromszor is elolvastam, akkor még jó volt a memóriám. Nagyon szerettem a könyvet, úgyhogy átmentem a vizsgán. Tibor hátradőlt, és nagylelkűen azt mondta: na jó, hát megszerkesztheted a Felelet második kötetét. Persze, a Feleletből is kérdezett, az első kötetből.

Egy évvel később pedig ott találtad magad az úgynevezett Felelet-vita kellős közepén.

Hát hogyne, én szerkesztettem a könyvet. Ideadta, volt, amilyen volt, azért voltak benne szép részek, van egy vihar-rész, ami gyönyörű benne… A második kötet megjelenése után, 1952-ben jött Révai eszméletlen éles támadása. És aztán nekimentek. Énvelem nem volt semmi. Egy idő múlva volt a Fészek Klubban egy úgynevezett lektori konferencia vagy kongresszus. Ott két könyvet támadtak nagyon élesen, Juhász Ferenc 1951-es Új versek című kötetét, ami az első ellenzéki, vagy nem tudom, milyen kötete volt, és a Feleletet. Simó Jenő, aki annyi jót tett velem, fölállt, és azt mondta: Rákosi elvtárs elolvasta a Felelet második kötetét, és azt mondta, ha a Feleletet az ellenség írta volna meg, az sem tudta volna jobban megírni, amivel persze nem akarom azt mondani, mondta Rákosi elvtárs, hogy Déry elvtárs ellenség. Én ezt most, folytatta Simó, alkalmazom Réz Pálra, és fölolvasta a lektori jelentésemet, ami előre vitatkozott kicsit Révaival. Ezt a lektori jelentést az ellenség sem írhatta volna meg jobban, mint Réz elvtárs, amivel persze nem akarom azt mondani, hogy Réz elvtárs ellenség. Ez azért nem volt olyan nagyon jó dolog. ’52 ősze volt, és én akkor nagyon nagy szerelemben voltam. Az volt a szerelmünk hajnala Klárival, és ilyen módon valahogy nem fogtam föl istenigazából, hogy mi történik. Nem figyeltem oda, nem érdekelt olyan nagyon. Rántottam egyet a vállamon. Na, a szünetben odajött hozzám Kelemen Marika, egy minisztériumi tisztviselőnő, és azt mondta, gyakorolj önkritikát. Én mondtam, hogy nem gyakorlok. De, gyakorolj önkritikát. Nem. De. Erre odajött Wessely László, akiről ma már nem nagyon tudják, hogy kicsoda, Iszaak Babelt fordított, ő fordította a Lovashadsereget. Illyés egyik legjobb barátja volt, régi kommunista ő is. Szóval odajött. Te, Pali, mondtam neked, hogy az Inturiszt vezérigazgatója voltam a Szovjetben, ugye? Mondom, igen. Ez igaz is, de csak egy évig voltam, aztán lecsuktak, és elvittek egy koncentrációs táborba. Gyakorolj önkritikát! És akkor megöleltem, hogy hát ez borzasztó kedves, és rendben van, gyakorlok önkritikát. Nagy pártember volt Wessely egyébként, igen helyes ember. Visszamentem a szünet után, és fölálltam. Az ülést Darvas József vezette, egyébként nagyon rondán ezt is. Fölálltam, és azzal kezdtem – de Isten látja lelkemet, nem gúnyból, hanem őszintén akartam valami kompromisszumot, vagy nem tudom én, mit –, hogy hát elolvastam a Révai elvtárs tanulmányát, és azzal nem lehet nem egyetérteni. Erre kitört a röhögés, mert mindenki úgy értelmezte, hogy én, mint egy ilyen pimasz alak, azt akartam mondani, próbálnék én azzal nem egyetérteni, ugye. De tényleg nem ezt akartam. Mindenki az asztal alatt vagy a székek alatt röhögött. Na, még ez is, amikor én önkritikát gyakorolok a legnagyobb jóindulattal vagy aljassággal. És akkor valahogy belezavarodtam. Vas Pista is önkritikát gyakorolt a Juhász-kötet miatt, amit ő szerkesztett. Aztán valahogy elaludt az ügy. Vér nem lett belőle. De volt még egy cirkusz, még a vita előtt. Dérynek akkor egy rémes felesége volt, Oravecz Paula írónő, aki vallásos pártember volt. Amikor megjelent Révai cikke, én valahol vidéken voltam, ezért írtam Tibornak egy lapot, hogy kedves Tibor, olvastam, majd ezen is túl leszünk, ölel Pali. Ezt is kibírjuk, vagy valami ilyesmi. Na, Paula meglátta a lapot, és azonnal bevitte ennek a Szép Ernő kapcsán említett Máté György nevű párttitkárnak avval, hogy hát hogy fejlődjön az ő férje, ha a barátai ilyen lapokat írnak neki. És ebből aztán lett valami eljárás, be is hívtak az Írószövetségbe, de én nem voltam tag. Máté valamit kezdett mondani, mire mondtam, hogy Máté elvtárs, nem tartozom az Írószövetséghez, úgyhogy nagyon érdekes, amit mond, de nem áll jogában velem foglalkozni. Ettől úgy megzavarodott, hogy elengedett, és nem nyúlt utánam.

Már akkor is olyan kellemetlen ember volt Déry, mint ahogy öregkorában hírlett róla?

Hogy mondjam, Déry kellemetlennek akart látszani. Elhatározta, hogy ő egy kellemetlen ember, mert egy nagy író az kellemetlen ember. Füst Milán tényleg kellemetlen ember volt, akit szeretett és aztán meggyűlölt, Hemingway egy ronda fráter volt, tehát ő is egy ronda fráter. Nem volt az… … …

8.
Serpolette

Abban, hogy én végül is bölcsészetre mentem, az apám elleni lázadásnak nagy szerepe volt. Érettségi után közölte velem, hogy akkor te most orvosnak mész, méghozzá belgyógyásznak. Nagyon jó a kapcsolatod az emberekkel, nagyon jól tudsz beszélni, jó az intuíciód, a diagnóziskészítés a legfontosabb az orvosi munkában, belgyógyásznál pláne, és te jó diagnoszta leszel. Jó dumád van, jól tudsz emberekből kihozni dolgokat, amikből rájössz, hogy mi a betegségük, tehát belgyógyász leszel. Mire én felrobbantam, hogy hát ő dönti el, hogy én mi leszek? Addig nem voltam biztos benne, hogy mi leszek, de abban a pillanatban, amikor kimondta, rögtön tudtam, hogy az nem leszek, amit ő akar. Neki egyébként az volt az elmélete, hogy azért is jobb dolog nem irodalmárnak lenni, mert nem jó az írókat megismerni, azok nagyon ronda fráterek, akkor nem lehet a műveiket élvezni, jobb távol lenni tőlük. Hát, ebben sok igazság van, hogy jobb csak olvasni az írásaikat. Igaz, hogy ebben van valami?

Rengeteg igazság van benne.

Szóval jobb, ha az ember nem ezzel keresi a kenyerét, hanem valami mással, aztán este elolvassa a regényt vagy felteszi a lemezt, és van egy civil, tisztességes foglalkozása: orvos vagy ügyvéd, vagy suszter, vagy nem tudom én, mi. És mellette élvezi a művészetet. Őneki ez volt a szövege, ahogy ma mondják. Hát, nem egészen idegen tőlem ez a szöveg ma már, azt kell mondjam.

Igaza lehetett, hisz azért a műélvezésnek a primer, a szájtáti gyönyörűségét első-másodéves bölcsészkorodra egyszer és mindenkorra elveszik tőled.

Így van, persze. Ha én olvasok egy fordított könyvet, akkor azt nézem, hogy hű, ebben a mondatban milyen rossz a szórend. És még az is van, hogy ha ceruza van a kezemben, akkor meghúzom a margót. Hát, ez egy őrület, ugye? Vagy ha olvasok egy verset, akkor észreveszem, hogy itten a penultima nem jó, és fölszisszenek rá. Na most, jobb nem észrevenni vagy észrevenni, de legalábbis nem meghúzni a margót.

Mondd, érett korra se lehet visszanyerni vagy visszaszerezni valahogy ezt a gyermeki gyönyörűséget, az olvasásét?

Hát, bennem ez egyre kevésbé van meg, de ennek sok más, hogy mondjam, egyéni oka is van. A szépirodalomban is egyre inkább azok a problémák érdekelnek, amelyek az én problémáim, tehát egy házasságtörő asszony története nem érdekel. A Bovaryné nem érdekel, pedig jó regény, valljuk be… … …

9.
Fércnél maradandóbb

Egyszer meséltél arról a becsvágyadról, hogy az ábécé minden betűjével lefordíts egy könyvet. Hat betű még hiányzik. Melyik az a hat betű?

Fejből így gyorsan nem tudom. Az e, a q, ami biztos, továbbá az u. Az y most már megvan, mert Marguerite Yourcenart fordítottam, nehéz volt egy y-ost találni. A magyar k is megvan, hisz Kunderát fordítottam. De i nincs például. Az Európánál ott van a falon, odaadtam a francia csoportba azt a hat betűt vagy hetet, hogy kérem, ezekkel kezdődő szerzőket szíveskedjenek adni nekem előbb-utóbb. Ja, x-em sincs például. Hát, vannak azért x-es írók…. Na, ez egy hülye játék, kérlek szépen. Csak azért, hogy a Széchényi Könyvtár katalógusában minden betűnél legyen egy katalóguscédula a nevemmel.

Mindig örömet okozott a fordítás?

Nem, nem. Sokszor csak pénzért csináltam. Fordítottam hatszáz oldalas, közepes román regényeket például. Volt olyan, emlékszem, ebben a lakásban már, hogy egy utazás előtt, mert ugye háromévenként mindig utaztunk, össze kellett szedni a pénzt. És akkor fordítottam egy George Călinescu-regényt, és a derekam fájt nagyon tőle. Fizikai munka a fordítás, de hát az írás is, te tudod. Nagyon fájt, és kétóránként lefeküdtem ide a földre, és vonyítottam, hogy kiegyenesítsem a derekam. Hát, az nem öröm. De van azért öröm is, például a Yourcenar öröm volt. Amikor jobb szöveget fordítottam, mindig felolvastam Klárinak. Egy idő múlva, ha az embernek neve lesz, már nagyobb pofája van, és akkor már kicsit válogat. Tehát fölhívja, mondjuk, Lator László – ő volt a francia csoport vezetője, vagy azelőtt Bajomi Lázár Endre –, és kérdezi, hogy van-e kedved ezt lefordítani? És akkor az ember válogat. Most ez megint bonyolultabb lett a sok kiadóval, ugyanakkor franciát például elég keveset adnak ki. Énnekem már nincs is nagyon időm rá, mert van a Holmi, meg tanítok, úgyhogy sok energiám elmegy erre, most már elég régóta csak két darabot fordítottam, egy franciát meg egy románt. És a Holminak néha szoktam tanulmányokat fordítani. Voltaképpen szeretném nem abbahagyni egészen, mert érdekel.

1960-ban jelent meg a Proust-monográfiád.

Hát, az egy elég gyenge kis könyv. Én Proustért mindig rajongtam, Az eltűnt idő nyomában mindig alapkönyv volt számomra. Az a mentségem, illetve az én könyvemnek az volt az értelmetlen szándéka, hogy meggyőzzem a fönnálló rendszert, hogy Proust egy realista, baloldali, haladó író… … …

10.
Barátom volt, tehát nem ismertem

Nem tudom, hányadik este ülünk már itt Réz Pál lakásán. Ki sem lehetne számolni, hogy hányszor, hányféle módon került elő a barátság. Most talán az egyik legfontosabb, legnagyobb barátságodról kérdeznélek, Szűcs Jenőről.

Történetesen pontosan emlékszem arra, hogy mikor találkoztunk először. A felvételi napján, 1948. július 25-én, ami azért is emlékezetes nekem, mert a tizennyolcadik születésnapom volt. Aznap kezdődött tehát az Eötvös Collegiumban az egyhetes fölvételi, amit úgy hívtak akkor, hogy fejkopogtatás. A gólya volt az elsőéves, a gólyatojások pedig, ugye, mi voltunk. Hát ez egy kicsit képzavar, hogy a gólyatojások fejkopogtatása, de így hívták. És ott a folyosón találkoztam először Szűcs Jenővel. Magas, csontos, sovány, szemüveges fiú volt, Debrecenből érkezett, ő is felvételizett, de ő már két évet végzett magyar-angol szakon. Aztán változtatott, és átjött történésznek. Probléma nélkül vették föl, mert olyan hihetetlenül sokat tudott. Elég gyorsan összebarátkoztunk. Ő szemérmes és tartózkodó ember volt, én nem. Én extrovertált voltam, és még közel volt a háború, meg a gettó, meg az internálótábor, és ezeket mondtam ott neki, vagyis, folyton kibeszéltem magamból ilyen módon. Nagyon jóban lettünk, és aztán végig párhuzamosan futott az életünk. Két vagy három évig együtt laktunk különböző albérletekben, végiglaktuk egész Pestet. Majdnem minden kerületben laktunk hosszabb-rövidebb ideig – főúri helyeken is, például egy Rakovszky Ivánné nevű bárónőnél a Várban, és laktunk rémes albérletekben is. Laktunk egy helyen, ahol nagyon szép főbérlőnőnk volt. Én akkor olvastam a Flaubert-t, az Érzelmek iskoláját, és hát szerelmesek voltunk ebbe a főbérlőnőbe, el is neveztük Madame Arnoux-nak. És csak így emlegettük egymás között, előtte is, és ő nem tudta, hogy róla van szó. Elég sokat marháskodtunk. Szűcs nagyon fiatalon bebizonyította, hogy milyen páratlan történésztehetség. Huszonnégy vagy huszonöt éves volt, mikor az első könyve megjelent, ami történészeknél abszolút párját ritkítja. Költőnél nem olyan nagy szó, hogy huszonöt éves korában már nagyszerű dolgokat ír, de egy történésznél! Ezt ő a céhekről írta, máig alapkönyv. Rendkívül aggályosan dolgozott. Milliárd cédulája volt. Ezen rengeteget röhögtünk. Különböző színű és alakú cédulákra írt, és ő tudta csak, hogy az mit jelent, hogy milyen színű vagy alakú. Ezeket nagy dobozokban tárolta, úgyhogy gyötrelem volt költözni albérletről albérletre. Nekem a nyolcvankötetes Voltaire-em már akkor megvolt, úgyhogy én ezt cipeltem, ő pedig a céduláit. Én nem voltam soha cédulázó alkat. És hát párhuzamosan ment az, ahogy politikai dolgokról gondolkoztunk. Nagyon ritkán voltunk távol egymástól ebben az időben, hatalmas barátság volt. Én előbb házasodtam meg, mint ő, vagyis előbb költöztünk össze Klárival, ’52 őszén. Akkor bizonyos értelemben véve lazult a kapcsolat, mert hát kevesebb időnk volt egymásra. Ez mindig így van, de azért legalább egyszer egy hónapban találkoztunk, gyakran kéthetenként. Többnyire ő jött föl hozzám, ő még akkor is albérletekben lakott, nekem meg már volt egy társbérletem, az civilizáltabb dolog volt. Három gyerekkel laktunk akkor a Báthory utcai társbérletben. Feljött és beszélgettünk, aztán Klári, aki korán kelt, mert röntgenasszisztens volt, és korán be kellett mennie a kórházba, lefeküdt, mi pedig négyig-ötig beszéltünk. És akkor mindenről szó esett. Volt egy rítusa a beszélgetéseinknek, amit ő dolgozott ki, témakörök szerint – ezen röhögtünk, hogy ilyen formálisak vagyunk. Témakörök, tehát munka, politika, pénz, család. Ezeket végigbeszéltük. Aztán persze föloldódtak a körök. És hát egymáson mértük le egymást, és kontrolláltuk a gondolatainkat. Hihetetlenül fontos volt ez. A családomon, tehát Klárin és Ádámon kívül, nekem két ember véleménye volt fontos mindig arról, hogy amit csinálok, az oké-e. Szűcsé és Vas Pistáé. Ez most rettentő nagyképűen fog hangzani, de nem nagyképűség, hanem fájdalom, ha azt mondom, most már alig érdekel valakinek is a véleménye, hogy mit mond arról, amit csinálok. Ezt abszolút nem dicsekvésből vagy önteltségből mondom, hanem nagyon keserűen és rosszkedvűen. Ez nem azt jelenti, hogy ha a Holminak megjelenik egy száma, akkor nem érdekel, hogy jónak tartják-e vagy rossznak, de úgy igazán mélyen, az életgyónás szintjén alig érdekel valakié is. Egy-két emberé még, de talán ezeké se azzal az intenzitással.

Miért mondod ezt ilyen keserűen, hogy nem érdekel senkinek a véleménye? Hisz nem azt mondod, hogy nem fontos, hanem csupán azt, hogy nem érdekel. Szerintem hatvanéves kor táján, ha valaki, úgymond, már „megvan”, akkor ez így természetes.

Csakhogy nem attól van. Nem attól van, hogy én megvolnék. Nem vagyok meg, abszolút bizonytalan vagyok gyakran. Ugye itt van ez az őrült politikai változás. Hát az ember csak kapkodja a fejét. Rettentő jó volna emberekkel megbeszélni, hogy jól látom ezt én? Vagy hát nem ilyen primitíven, hanem csak úgy elmondani, hogy nekem erről vagy arról mi a véleményem. Jó, persze hogy vannak közeli barátaim, mint Domokos Mátyás vagy Kucsman Árpád, a vegyészprofesszor, akikkel meg lehet ilyesmit beszélni, és nagyjából egyet is ért az ember, és vannak mások is. Nem attól van ez, hanem az ördög tudja, mitől, tán nincs annyi közös múltbeli emlék. Persze van ezekkel az urakkal is bőven, de ez a nagyon párhuzamos politikai gondolkodásmódunk Szűccsel, ez más. Hogy mást ne mondjak, Domokos Matyi és Kucsman nem voltak soha kommunisták, Szűcs meg én voltunk. Tehát ez ad egy bizonyos fokú rokonságot, ahogy az ettől való közös eltávolodás is. Úgyhogy erről van szó. Még egy dolog, amit nagyon fontos elmondani Szűcsről. Ő az az alkat volt, aki aránylag keveset publikált az életében. Viszont minden írása óriási hangsúlyt és visszhangot kapott. Persze azok a legnagyobbak, amelyeknek politikai indikációi is voltak, mint a Vázlat Európa három történeti régiójáról, amit eredetileg a Bibó emlékkönyvbe írt. Annak az volt a külön humora ugye, hogy egy szamizdatba írta, aztán lényegében erre kapta a Kossuth-díját, amikor megjelent normálisan is. Monoron is együtt voltunk. Mindenütt mi voltunk a gyávák ezekben az illegális dolgokban. Tehát voltak a radikálisabb fiatalok, a Kenedi János, aztán Kis János, Bence György, és mi voltunk a tartózkodóbb, óvatosabb emberek, mi ketten. És ebben is nagyjából egyformán ment a gondolkozásmódunk. Tehát mindig úgy gondoltuk, egyrészt óvatosságból, hogy nem akarunk kikerülni az első nyilvánosságból, tehát nem akarunk olyan akciókat csinálni, amelyekkel nagyon lefeketedünk, ahogy régen mondták… … …

11.
Utószó, avagy „tarara bumtié”3

Hogy képzelted el magadat idősnek?

Nem képzeltem el magam idősnek. Ez nagyon fontos, amit most mondasz. Énnekem soha nem jutott eszembe, hogy én hetvenéves leszek. És ha eszembe jutott volna, akkor nem akartam volna hetvenéves lenni. Nem gondolkodtam ezen. Fiatal ember nem nagyon gondolkodik ezen, hála istennek. De ha most elképzelem, hogy hogy képzeltem volna el, akkor valahogy úgy, hogy ötven- és hatvanéves korom között meghalok, előbb, mint Klári, természetesen. Van egy rövid betegségem, ami alatt ő mellettem van, és ha minden jól sikerül, akkor az aránylag gyorsan elvisz engem. Nekem ez volt az elképzelésem erről. Klári szekrényében, amikor meghalt – ez 1984. május 30-án volt –, találtam egy nagy zacskót, amire az volt ráírva, hogy Palinak születésnapjára, ha már nem lennék. És ebben volt 25 szivar, egy akkoriban ritkán kapható szivar. Na most, én minden születésnapomon elszívok ebből egy szivart, és van egy furcsa képzetem, hogy ’84-hez képest 25 évig fogok még élni, ami rettenetesen sok volna, és nem kívánom, csak úgy képzelem, hogy erre vagyok ítélve. Tehát elvileg még kilenc volna. De ez olyan érzelgős történet, hogy talán jobb lesz nem elmondani ebben a műsorban, noha így van.

Mondjuk azt, hogy kitaláltad.

Hát, mondjuk azt, hogy kitaláltam, igen.

És azt gondolod, hogy ez a kilenc év lesz az a bizonyos Saint-Simon által emlegetett élet és halál közötti intervallum?

Nem hiszem.

…Vagy akár több is, mint kilenc, mert ha ezen múlik, akkor nagyon sokan ajándékoznának neked doboz szivarokat, hogy szívj el egyet évenként…

Nagyon kedves vagy, de azok a szivarok már nem volnának ugyanazok a szivarok. Másrészt pedig az az érzésem, hogy hetven év után az embernek illik teljesen elhülyülnie, és akkor már nem intervallum van, hanem orvosi várószobák vannak, meg sebészetek vannak. Ez lassan el is kezdődött. Ugye, egy évvel ezelőtt, mint jól tudod, elestem, eltörtem a combnyakamat. Azóta sokkal rosszabb állapotban vagyok, mint voltam, és hát ezt az évet jórészt gyógytornásszal meg sebészettel, meg mentővel töltöttem. Ezt így is illik tulajdonképpen ebben az életkorban. Csak akkor már lényegesen kevesebb idő marad arra, amit értelmes életnek meg munkának, pláne élvezetnek nevez az ember. Én ebben az évben szinte csak a Holmit tudtam csinálni, mint intellektuális tevékenységet, tehát leszűkültem. De hát az én koromban ez teljesen rendben van szerintem, sőt ez is sok.

De miért illenék így? Már nyolc éve, az első beszélgetésünkkor is az volt az összbenyomásom, hogy egyfolytában öregíted magad.

Nézd, hát egyrészt kacérkodom, ugye az ember kacérkodik, majomkodik. Az öregséggel is ugyanúgy lehet kacérkodni, mint bármi mással. És a kacérkodás azért is van, hogy az ember visszavonja vele egy kicsit a tényeket, hogy megkérdőjelezze… … …

12.
Odák és visszák

Záró fejezetünk 2015 kora nyarán készül, több ülésben, ugyanabban a lakásban, mint a hajdani beszélgetések, e „szerkesztett és kibővített” hangos memoár alapjai. Az ablakból ugyanúgy a Dunára, a Margit hídra, a szívgyönyörű Budapestre látni. Látni, hogy úszott el a dinnyehéj. 1992 kora telén, az első interjúk idején alig voltál idősebb, mint én most. Én megöregedtem, te aggastyáni korba értél. Ráadásul a Klári által anno rád hagyott dobozból is elfogyott az utolsó szivar, ha jól számolom, öt éve. Magától értetődik, hogy beszéljünk az eltelt több mint két évtizedről. Volt benne század- és ezredforduló, egyáltalán, volt benne forduló bőven, odáké és visszáké, voltak benne halottak, rémületesen sokan, és volt benne a Holmi, de mondhatnám fordítva is: ez az időd szinte mindenestül benne van a Holmiban. „Uram Isten, ha feltámadnának mindazok, akik huszonkét év alatt írtak a Holmiba, és akiktől elbúcsúztunk már! – írtad lassan három éve a litera.hu-n olvasható internetes naplóba. – Vas István, Mándy Iván, Petri György, Orbán Ottó, Domokos Mátyás, Tar Sándor, Baka István, Fodor Géza, Szabó Magda, Rába György, Utassy József, Székely János, Bajor Andor – folytathatnám. Micsoda lapot lehetne csinálni velük”, sóhajtasz fel a parádés névsor után.

Mikor most nemrég Hankiss Elemér meghalt, akivel találkoztam a kórházi folyosón vérvételre várva, és röhögtünk, hogy már csak itt találkozhatunk, akkor megnéztem a névsoromat a volt Eötvös-kollégistákról. Negyvenen voltunk, négyen élünk még, Lator László, Ritoók Zsigmond, Sárosi Bálint és én. Legalábbis azok közül, akikről tudok. Ez egy zárt dolog volt, számon tartottuk egymást. Mikor Hankiss halálhírét bemondta a rádió, nekem egy kollégista halt meg, nem Hankiss. Így, szinte utólag bizonyosodtam meg, hogy milyen fontos dolog volt az életemben a kollégium. Hát nem sokáig lesz, egyrészt mert én se leszek, másrészt a többi három is meg fog halni. Latorral szoktuk egymást felhívni, gyakran, de nem rendszeresen. Én néha küldtem neki kéziratot, amiről vita volt a Holmiban, olyasmit, ami nem tetszett a többi szerkesztőnek. Kíváncsi voltam, hogy mit gondol. Zömmel egyezett a véleményünk. Nagyon komoly, jó ízlése van, ha én konzervatív vagyok, ő aztán pláne az. A minőséget abszolút felismeri, és nekem ez kell, a baráti körömben nincs meg mindenkinek az a háttere, ami szükségeltetne ehhez… Te, mondd, érdekes ez egyáltalán? Talán szórakoztatóbb lenne, ha az indulataim is mind benne lennének, az élőket illetően is…

Ez csak rajtad múlott és múlik.

Hát igen, az a baj, hogy gyáva vagyok. Tudod, ahogy olvastam ezeket a régi beszélgetéseket, a Csurkáról mondottakkal nagyon nem voltam elégedett. Túlságosan enyhe voltam, puha, udvarias. Nagyon nagy bajban voltam Pista halálával, én ugyanis megszakítottam vele a kapcsolatot, amikor nyilas lett, de hát meghalt, hát mit csináljon az ember ilyen helyzetben? Én írtam a nekrológot…

Gyönyörű nekrológot írtál a Holmiban. Nem állom meg, hogy ne idézzek belőle egy szívszorító passzust: „Nem tudtam, hogy beteg. Huszonkét éve nem találkoztunk, nem váltottunk levelet, nem hívtuk fel egymást, nem küldte el az új könyveit. A gyászhír mégis – vagy éppen ezért is? – megütött. A fiatalembert hívta elő emlékezetem, az induló írót és a jó barátot. Megint leomlott és elmerült a mérhetetlen óceánban ifjúságom egy része, véglegesen. Megint kevesebb egy emberrel, aki még ismerte a halottaimat. Ifjúi alakja mögött aztán felsejlett ködösen a másik Csurka István, a demagóg népszónok, az uszító újságíró, a malomalji politikus – aki ráadásul még ügyetlen is volt. Elbukott.”

Ez egy nagy barátság volt, nem is hiszi el az ember, hogy milyen undorító lett Csurka később. Hogy milyen kedves ember volt ez a Hősök terén üvöltő barom. Mikor volt egy rossz periódusom, és majdnem meghaltam, kórházban voltam, ez tizenöt éve, már a mi interjúnk után történt, akkor azt gondoltam, hogy behívom, elbúcsúzom tőle. Talán mondtam már, nekem életem végéig nagy problémám, hogy két Csurka volt abban az egy testben, s hogy vajon ott volt-e benne mindig is mindkettő, vagy az egyiket csak megjátszotta. S ha így van, melyiket? Ezt már soha nem fogom megtudni. Megmarad talán belőle nyolc-tíz novella, mint egy őrült jelenséget, úgy nézzük majd, vagy hát nézik, akik élnek és olvasnak akkor.

Amikor olvastam a főszövegünket, feltűnt, hogy milyen szeretettel és izgalommal beszéltél a feljegyzéseidről, naplójegyzeteidről, milyen súllyal mondtad, hogy ezeket te számon tartod, dossziékba rendezted, sőt előveszed olykor, ha az tán túlzás is, hogy dolgoznál velük. De a kezed ügyében vannak. Ez változott-e azóta, illetve mi van ezekkel az írásokkal, cédulákkal?

Rosszkedvbe fordult, kérlek, úgy változott… … …

Névmutató

Abody Béla (Budapest, 1931. június 14. – Budapest, 1990. augusztus 17.) író, műfordító, irodalom- és zenekritikus

Aczél György (Budapest, 1917. augusztus 31. – Bécs, 1991. december 6.) kommunista politikus, a kultúrpolitika meghatározó alakja, 1957–1967-ig művelődésügyi miniszterhelyettes

Aczél Tamás (Budapest, 1921. december 16. – Boston, 1994. április 18.) író, újságíró

Ács Margit (Újpest, 1941. június 11. – ) író, műkritikus

Ady Endre (Érmindszent, 1877. november 22. – Budapest, 1919. január 27.) költő, újságíró

Alajos, Gonzaga Szent (Castiglione, 1568. március 9. – Róma, 1591. június 21.) arisztokrata, jezsuita szerzetes

Alexandru, Ioan (Pusztatopa, 1941. december 25. – Bonn, 2000. szeptember 16.) költő, publicista és esszéista

Allende Gossens, Salvador (Valparaíso, 1908. június 26. – Santiago de Chile, 1973. szeptember 11.) orvos, 1970–1973-ig Chile elnöke, a hadsereg által végrehajtott puccs során öngyilkos lett

Ambrus Zoltán (Debrecen, 1861. február 22. – Budapest, 1932. február 28.) író, kritikus, műfordító

Andics Erzsébet (Budapest, 1902. június 22. – Budapest, 1986. április 2.) történész, kommunista politikus, 1950–1958 között a Magyar Történelmi Társaság elnöke

Antall József, id. (Oroszi, 1896. március 28. – Budapest, 1974. július 24.) jogász, politikus

Apollinaire, Guillaume (Róma, 1880. augusztus 26. – Párizs, 1918. november 9.) költő, író, kritikus

Arany János (Nagyszalonta, 1817. március 2. – Budapest, 1882. október 22.) költő

Arghezi, Tudor (Bukarest, 1880. május 21. – Bukarest, 1967. július 14.) költő, prózaíró, műfordító, publicista

Aszlányi Károly (Orsova, 1908. április 22. – Dorog, 1938. december 8.) író, színműíró, újságíró

Austen, Jane (Steventon, Hampshire, 1775. december 16. – Winchester, Hampshire 1817. július 18.) regényíró

Azsajev, Vaszilij Nyikolajevics (1915. február 12. – 1968. április 27.) író, a Távol Moszkvától szerzője… … …

Képjegyzék

[Képeket csak a teljes e-könyv tartalmaz.]

Szebényi Cecília portréját Moldvay József készítette

A Réz család engedélyével közöljük a 1–10., 16., 30., 38–39., 43., 47–49. számú képeket, valamint a könyvdedikációkat

A Petőfi Irodalmi Múzeum engedélyével közöljük a 11–15., 17–29., 31., 33–35., 41–42., 44., 46. számú képeket

A Fortepan online archívum engedélyével közöljük a 32., 36. (adományozó: Kotnyek Antal) és 37. (adományozó: Kádas Tibor) számú képeket

Szilágyi Lenke engedélyével közöljük a 40., 45., 50. számú képeket és a címlapképet

Jegyzetek

1 A tizenegyezer példányban megjelent kötet Zelk Zoltán, Illés Béla, Reményi Béla, Déry Tibor, Devecseri Gábor, Darázs Endre, Aczél Tamás, Nagy László, Rákos Sándor, Szabó Pál, Benjámin László, Veres Péter, Nagy Sándor, Örkény István, Szüdi György, Asztalos Sándor, Rideg Sándor, Háy Gyula, Illyés Gyula, Gyárfás Miklós, Képes Géza, Darvas József, Morvay Gyula, Urbán Ernő, Sőtér István, Kónya Lajos, Mesterházi Lajos, Hegedűs Zoltán, Cseres Tibor, Somlyó György, Örvös Lajos és Máté György műveit tartalmazza.

2 Nyilatkozat. Szolidaritásunkat fejezzük ki a Charta ’77 aláíróival és elítéljük az ellenük alkalmazott repressziót. Meggyőződésünk, hogy az emberi és állampolgári jogok védelme egész Kelet-Európa közös ügye. Budapest, 1977. január 9. Bence György filozófus, Csalog Zsolt író, Csoóri Sándor költő, Dalos György író, Donáth Ferenc közgazdász, Donáth Péter, Eörsi István író, Erdélyi Ágnes filozófus, Fehér Ferenc filozófus, Fodor Géza esztéta, Haraszti Miklós író, Háber Judit szociológus, Heller Ágnes filozófus, Jánossy Ferenc, Kardos Julianna vegyész, Kenedi János kritikus, Kis János filozófus, Kocsis Zoltán zongoraművész, Ludassy Mária filozófus, Szabó Miklós történész, Márkus György filozófus, Márkus Mária szociológus, Mészöly Miklós író, Nádas Péter író, Pap Mária nyelvész, Petri György író, Pór Péter irodalomtörténész, Radnóti Sándor kritikus, Réz Pál kritikus, Tordai Zádor filozófus, Sós Vilmos filozófus, Várady Szabolcs költő, Vezér Erzsébet irodalomtörténész.

3 A felvétel a Magyar Rádió felkérésére készült 2000. június 20-án.