Daniel Quinn

Az én Izmaelem

– részlet –

My Ishmael
My Ishmael by Daniel Quinn © 1996

Fordította: Trombitás Gábor
A fordítást ellenőrizte: Szabados Tamás
A borítót tervezte: Baksa Gáspár

Elektronikus kiadás, 2015

ISBN 978-615-80146-0-1 (epub)
ISBN 978-615-80146-4-9 (mobi)

Katalizátor Könyvkiadó, Budapest, 2015
www.katalizatorkiado.hu
Felelős kiadó: Moldován László
Hungarian translation © by Trombitás Gábor, 2014

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0

Az Izmaelen felbuzdulva sokan bátorítottak.

Ezt a könyvet hármuknak ajánlom: Rachel Rosenthalnak, Ray C. Andersonnak és Alan Thornhillnek (külön köszönet továbbá Howie Richey-nek, aki kitalálta Mokonzi Nkemi itt leírt forradalmát, valamint James Burke-nek, akinek könyvei és cikkei ráirányították figyelmemet bizonyos összefüggésekre, amelyeket a „Forradalmárok” című fejezetben jegyeztem le).

A Richard Dawkins munkásságát, különösen Az önző gén című művet ismerő olvasók hamar felfedezik majd a következő oldalakon, milyen sokkal tartozom neki. Ezt ezennel a legmélyebb alázattal és hálával elismerem.

Üdv az olvasónak!

Szerintem elég pocsék érzés tizenhat évesen arra ébredni, hogy rájön az ember: átverték. Nem mintha bármi rendkívüli lenne abban, ha ilyen korban átvernek valakit. Úgy néz ki, ötven mérföldes körzetben mindenki azon van, hogy átejtsen. De nem sok tizenhat évest vernek át ilyen különös módon. Nem sokuknak nyílik lehetősége rá, hogy így verjék át.

Hálás vagyok ezért, tényleg.

Ez a történet azonban nem a tizenhat éves énemről szól. Arról szól, ami tizenkét éves koromban történt velem. Életem fájdalmas időszaka volt.

Anyám úgy döntött, hogy alkoholista lesz. Az ezt megelőző három-négy évben azt akarta velem elhitetni, hogy csak társaságban iszik. Aztán rájött, hogy biztosan tudom már az igazságot, úgyhogy minek színleljen tovább? Nem kérdezte, mit gondolok erről. Ha kérdezi, azt mondtam volna: – Kérlek, színlelj tovább, anyu. Különösen előttem, okés?

De ez a történet nem anyámról szól. Mindössze arról van szó, nyájas olvasó, hogy meg kell értened ezen dolgok egy részét, ha meg akarod érteni a többit.

A szüleim ötéves koromban elváltak, de ezzel a sztorival nem untatlak. Nem is ismerem ezt a sztorit, tényleg, mert anyu így meséli, apu meg úgy. (Ismerős?)

Lényeg, hogy apu újranősült, amikor nyolcéves voltam. Anyu majdnem követte a példáját, de a pasiról kiderült, hogy egy görény, úgyhogy kihagyta. Nagyjából ez idő tájt rendesen hízni kezdett. Szerencsére már jó állása volt: még ma is egy nagy, belvárosi ügyvédi iroda okiratszerkesztő részlegét vezeti. Aztán rákapott arra, hogy „beugrik egy italra munka után”. Amiből szép hosszú beugrás lett.

De azért kikászálódott az ágyból reggelente fél nyolckor, bármi történt is. És azt hiszem, bevezette azt a szabályt, hogy nem kezd inni, amíg véget nem ér a munkaidő. Kivéve persze hétvégeken – de ezt is hagyjuk inkább.

Nem voltam valami vidám csajszi.

Akkoriban úgy gondoltam, talán segít, ha a szófogadó kislányt játszom. Amikor suliból hazaértem, megpróbáltam úgy elrendezni a házat, ahogy anyu szerette volna, ha még törődött volna vele. Ez többnyire a konyha kitakarítását jelentette. A ház többi részében egész takaros rend volt. De a konyhát egyikünknek sem maradt ideje elintézni munkába meg iskolába indulás előtt.

Mindenesetre az egyik nap, amint az újságot szedtem össze, megakadt a szemem valamin az apróhirdetés rovatban. Ez állt ott:

TANÁR tanítványt keres. Határozott vágy a világ megmentésére elengedhetetlen. Jelentkezni személyesen.

Ezt egy szobaszám követte, és egy lerobbant, ósdi, belvárosi irodaépület neve.

Különösnek találtam, hogy egy tanár tanítványt keres. Egyszerűen hülyeségnek tűnt. Ha a tanár ismerőseim tanítványt keresnének, az olyan lenne, mintha egy kutya bolhát keresne.

Aztán még egyszer megnéztem a második mondatot: Határozott vágy a világ megmentésére elengedhetetlen. Arra gondoltam, hogy hűha, nem is akar sokat a fickó.

Az volt őrületes, hogy a tanárnak is úgy kellett volna árulnia a szolgáltatásait, ahogy mindenki más szokta, de nem ezt tette. Olyan volt a szöveg, mint egy segélykérő hirdetés. Mintha a tanárnak lenne szüksége a tanítványra, nem fordítva. Tisztára lúdbőrös lettem, és a fejemen égnek állt a haj.

– Remek – szóltam –, nekem ez bejönne. Ennek a pasasnak szívesen lennék a tanítványa. Hasznos lehetnék!

Valami ilyesmi. Utólag bután hangzik, de a hirdetés beleakaszkodott az álmaimba. Tudtam, hol van az épület, és csak a szobaszámot kellett fejben tartanom. De azért kitéptem a hirdetést, és betettem egy fiókba a szobámban. Így ha elesem, beütöm a fejem, és nem emlékszem semmire, még mindig ráakadhatok.

Ez péntek este történhetett, mert másnap reggel az ágyban fekve gondolkodtam a dolgon. Valójában ébren álmodoztam, ábrándoztam róla.

Az ábrándozásra később még visszatérek.

105-ös szoba

A jó hír az volt, hogy anyu nem próbált rövid pórázon tartani. Nem tartotta magát rövid pórázon, úgyhogy talán azt gondolta, engem sincs joga így kezelni. Akárhogy is…

Reggeli után azt mondtam neki:

– Elmegyek.

Mire ő:

– Rendben.

Nem kérdezte, hogy „Hova mész?”, vagy hogy „Mikor jössz haza?”. Csak annyit mondott, hogy „Rendben”.

Bebuszoztam a belvárosba.

Egész rendes kisvárosban élünk. (Nem árulom el, pontosan hol.) Meg lehet állni a piros lámpánál anélkül, hogy kirabolnának. Ritka az autós lövöldözés. A tetőkön nincsenek orvlövészek. Ilyesmi. Úgyhogy nem sokat agyaltam azon, hogy szombat reggel bemenjek-e egyedül a belvárosba.

Ismertem a hirdetésben feltüntetett épületet, a Fairfieldet. Egyik szerencsétlen nagybátyámnak volt ott irodája valaha. Azért választotta, mert jó környéken volt, mégis olcsón adták. Más szóval vacak hely volt.

Az előcsarnokról eszembe jutottak az emlékeim. Épp úgy nézett ki, amilyen szaga volt; ázott kutya és szivar elegye. Eltartott egy darabig, mire rájöttem, merre kell menni. Akadt pár iroda a földszinten, de a 105-ös szoba nem volt köztük. Végül hátul, a rakodórámpa közelében találtam meg, a teherfelvonóval szemben.

Azt mondtam magamban, hogy ez nem lehet igaz. Pedig ott volt: a 105-ös szoba.

Azt mondtam magamban, mégis mit keresek itt? Ez az ajtó szombaton biztos zárva lesz. Tévedtem, nyitva volt.

Besétáltam a hatalmas, üres szobába. Aztán teleszippantottam a tüdőmet levegővel, és egészen ledöbbentem. Ezúttal nem ázott kutya és szivarszagot lehetett érezni, hanem állatkertét. Nem bántam. Szeretem az állatkerteket.

De mint említettem, a szoba szinte üres volt. Egy megereszkedett könyvespolc állt a bal oldalon, meg egy kárpitozott szék a jobb oldalon. Úgy tűnt, mintha költözéskor nem tudták volna eladni őket, vagy valami hasonló okból maradtak volna ott.

A pasas elköltözött, mondtam magamban.

Újból körülnéztem. Megvizsgáltam a fasorra néző magas, mocskos ablakokat. Megbámultam a mennyezetről lelógó poros ipari lámpákat. Meg a gennyszínű, málladozó falakat.

Aztán meggyőztem magam: rendben, beköltözöm.

Azt hiszem, komolyan gondoltam. Kétlem, hogy bárkinek is kellene ez a kégli. Úgyhogy miért ne legyen az enyém? Merthogy van már benne szék, ugye? A többi nélkül meg ellennék egy darabig.

Egyvalamire nem bírtam rájönni. A szék a jobb oldali fal közepébe épített nagy, sötét üveglap felé volt fordítva. Arra az ablakra emlékeztetett, ami mögül a tanúk azonosítják a rendőrségen felsorakoztatott gyanúsítottakat. Biztosra vettem, hogy szoba rejtőzik mögötte, mert ajtó nyílt az ablak mellett.

Odamentem megnézni. Nekinyomtam az orromat az üvegnek, a kezeimmel elzártam a fény útját, és…

Azt hittem, filmet látok.

Olyan három méterre az üveg mögött ott ült egy nagyon óriási, kövér gorilla, és egy faágat rágcsált. Egyenesen visszanézett rám, és egyből rájöttem, hogy ez nem film.

– Jujj – mondtam, és hátrahőköltem.

Meghökkentem, de azért nem ijedtem meg. Úgy tűnt, mintha meg kellene ijednem. Úgy értem, hogy tudtam, torkomszakadtából üvöltenék, ha ez egy filmjelenet lenne. De a gorilla egyszerűen csak ült. Nem is tudom, talán csak túl ostoba voltam ahhoz, hogy megijedjek. Akárhogy is, azért hátranéztem a vállam fölött, hogy biztosan nincs-e semmi útban az ajtóig.

Aztán a fejemet oldalra billentve belestem megnézni, hogy a helyén maradt-e a gorilla. Ott maradt. Még csak meg se rezzent, különben leléptem volna.

Rendben. Össze kell raknom, mi a helyzet.

A tanár nem költözött ki. Mivel senki nem költözhet ki valahonnan úgy, hogy elfelejti magával vinni a gorilláját. Tehát a tanár nem költözött ki. Talán csak kiugrott valamiért. Ebédért vagy ilyesmiért.

És elfelejtette bezárni az ajtót. Mondjuk.

A tanár hamarosan visszatér. Valószínűleg. Talán.

Ismét körülnéztem, s közben még mindig próbáltam kideríteni, mi folyik itt.

A szoba, ahol voltam, nem tűnt élettérnek – nem láttam ágyat, edényt, evőeszközöket, ruhásszekrényt vagy bármi ilyesmit. Tehát a tanár nem lakott ott. A gorilla viszont nyilvánvalóan ott lakott, az üveg túloldalán levő szobában.

Miért? Hogyhogy?

Nos, miért is ne, gondolom, lehet gorillát tartani, ha valaki akar.

De miért tartanának így egy gorillát?

Újból benéztem, és észrevettem valamit, ami először elkerülte a figyelmemet. Egy plakát függött a gorilla mögötti falon ezzel a szöveggel:

Ha az ember eltűnik,
lesz-e reménye
a gorillának?

Hát, mondtam magamban, ez érdekes kérdés. Bár nem tűnt valami nehéznek. Már tizenkét éves koromban is tudtam, mi folyik a világban. A dolgok úgy álltak, hogy a gorillák nem sokáig lesznek már közöttünk. Tehát a válasz igen volt. Ha az Ember eltűnik, lesz reménye a Gorillának.

A szomszéd szobában a majom felmordult, mintha nem tartaná sokra az érvelésemet.

Azon töprengtem, hogy a plakát vajon a tanfolyam része-e. Az újságban megjelent hirdetés így szólt: Határozott vágy a világ megmentésére elengedhetetlen. Ez érthető volt. A világ megmentése biztos a gorillák megmentését jelenti.

De nem jelenti az emberek megmentését? Ez ugrott be. Tudják, milyen az, amikor az embernek egyszer csak beugrik valami. Mintha a derült égből jönne. Ez viszont a világűrből érkezett. Úgy értem, hogy meg tudom különböztetni az idegeneket az ismerőseimtől. Ez idegen volt.

Ránéztem a majomra. A majom rám nézett – és tudtam.

Eltűntem onnan, egy szempillantás alatt kijutottam. Az egyik másodpercben a gorillát figyeltem, a következőben pedig a járdán állva kapkodtam levegő után.

Nem voltam messze a városközponttól, ahol néhány áruház még tartja magát körömszakadtáig. Arrafelé indultam, ahol embereket találni. Emberek közelében akartam lenni, míg ezen gondolkodom.

A gorilla beszélt hozzám – a saját fejemben.

Ezen kellett gondolkodnom.

Nem kellett azon töprengenem, hogy megtörtént-e. Megtörtént. Ilyesmit nem találhattam ki. Miért is találnék ki ilyesmit? Hogy áltassam magam?

Mindezt a Pearson’s bevásárlóközpont mozgólépcsőjén utazva gondoltam át. Hat emelet felfelé. Hat emelet lefelé. Nagyon nyugis hely. Senki nem törődik veled. Senki nem zavar. Észre sem vesz senki. Lent váltani kell a lefelé ereszkedő mozgólépcsőről a felfelé vivőre. Ékszerek és rövidáru. Női ruha. Férfiruha. Háztartási cikkek. Játékok. Bútor. Fent át kell szállni a felfelé vivőről a lefelé ereszkedőre. Bútor. Játékok. Háztartási cikkek. Férfiruha. Női ruha. Ékszerek és rövidáru. Mind-mind nyugodt, lassú mozgással közeledik feléd.

Tanár tanítványt keres. Határozott vágy a világ megmentésére elengedhetetlen.

Azt mondom: – A világ megmentése biztos a gorillák megmentését jelenti.

A gorilla meg azt mondja: – De nem jelenti az emberek megmentését?

Hol volt a tanár, míg ez az egész történt?

És mi történt volna, ha a tanár ott lett volna?

Vajon mi lehetett az eredeti terv?

Láttam egy egzotikus tanárt, akinek van egy egzotikus háziállata.

Egy telepatikusan beszélő majom. Elég egzotikus. Azám!

Tanár tanítványt keres. Határozott vágy a világ megmentésére elengedhetetlen, és el kell tudni viselni egy telepatikus majmot.

Hé – ez én vagyok, tetőtől> talpig.

Beültem egy kólára. Még dél sem volt.

Az emberi történelem 17 másodpercben

– Minden tanítvánnyal csak egyetlenegy ponton lehet elkezdeni a tanulást, Julie, mégpedig ott, ahol a tanítvány tart – mondta Izmael. – Érted, mire gondolok?

– Azt hiszem.

– Nagyjából az egyedüli lehetőség, hogy megtudhassam, hol tartasz, az, ha elmondod nekem. Most elérkeztünk ide. Azt kérem, mondd el, mit tudsz az emberi történelemről.

Felnyögtem, Izmael pedig megkérdezte, mi baj.

– A történelem nem a kedvenc tantárgyam – válaszoltam.

– Ezt megértem – mondta –, tisztában vagyok azzal, hogy iskoláitokban a tanárok hogyan kénytelenek ezt tanítani. De nem arra kérlek, hogy mondd fel, mit tanultál (vagy nem tanultál) a suliban. Még ha egyetlen napot sem töltöttél volna iskolában, akkor is lenne általános benyomásod arról, mi történt itt, egyszerűen azért, mert tizenkét éve ebben a kultúrában élve nyitva tartod a szemed és a füled. Aki csak annyit csinál, hogy elolvassa az újság vasárnapi szórakoztató mellékletét, még annak is vannak benyomásai.

– Rendben – válaszoltam, aztán összeillesztettem a hallottakat. – Az emberi történelem Kultúra Anya-féle változatáról van szó? Ezt kéred?

Izmael bólintott.

– Ezt kérem. Tudnom kell, mennyit vettél be ebből. Még pontosabban fogalmazva, neked kell tudnod, mennyit vettél be belőle.

– Értem – mondtam, és elkezdtem törni a fejemet. Izmael körülbelül három perc múltán fészkelődni kezdett, amit – tekintve a méreteit – nem tudtam figyelmen kívül hagyni. Fürkésző pillantást vetettem rá.

– Ne bonyolítsd, Julie. Ez nem félévzáró dolgozat, ami vérre megy. Csak vázold fel, hogyan értelmezik az emberek a dolgokat. Nem kell ezer szóban, sőt még ötszázban sem. Ötven szó is bőven megteszi.

– Azt hiszem, próbálom kitalálni, hogyan illesszem bele a piramisokat meg a II. világháborút.

– Kezdjük a keretekkel. Ha az megvan, akkor bármit „beleilleszthetünk”, ami csak tetszik.

– Rendben. Az emberek nagyjából mennyi – ötmillió évvel ezelőtt jelentek meg itt?

– Hárommillió a széles körben elfogadott becslés.

– Rendben, hárommillió. Az emberek nagyjából hárommillió évvel ezelőtt jelentek meg. Dögevők voltak. Ez a helyes kifejezés?

– Akár dögevők is lehettek kezdetben. De szerintem inkább gyűjtögetőt akartál mondani.

– Aha, így van, gyűjtögetők voltak. Nomádok. A földből éltek, mint valaha az indiánok.

– Jó. Folytasd.

– Nos, a földből éltek egészen nagyjából tízezer évvel ezelőttig. Akkor valami oknál fogva felhagytak a nomád élettel, és gazdálkodni kezdtek. Helyes ez – tízezer éve lehetett?

Izmael bólintott.

– Az új felfedezések nyomán talán majd korábbra teszik, de amíg ez nem történik meg, a tízezer évvel ezelőtt az általánosan elfogadott időpont.

– Rendben, tehát letelepedtek, és gazdálkodni kezdtek, és alapjában véve ez volt a civilizáció kezdete. Mindennek a kezdete. Városok, országok, háborúk, gőzhajók, biciklik, holdrakéták, atombombák, ideggáz és így tovább.

– Kitűnő – szólt a gorilla. – Alannek ugyanezt a feladatot adtam, de majdnem két órájába telt a megoldása.

– Tényleg? Miért?

– Részben azért, mert férfi, és kérkednie kell kicsit. Részben pedig azért, mert olyan régóta hallgatja Kultúra Anya hangját, hogy azt hiszi, az az ő saját hangja. Nehezen különbözteti meg egymástól a kettőt.

– Értem – mondtam, és igyekeztem nem önelégültnek tűnni.

– Akárhogy is, az alaphazugságot most megtaláltuk: nagyjából tízezer évvel ezelőtt az emberek felhagytak a gyűjtögető élettel, és letelepedtek, hogy élelmiszer-termelőkké váljanak.

Vizsgáltam ezt egy percig, aztán megkérdeztem, melyik része nem igaz.

– A dátum helyes, ugye?

Bólintott.

– A gyűjtögető rész is helyes, nem? Vagyis az, hogy mielőtt az emberekből élelmiszer-termelők lettek, gyűjtögetők voltak, ugye?

Ismét bólintott.

– Aztán gazdálkodni kezdtek. Így volt, nem?

– De igen.

– Akkor hol a hazugság?

– A hazugság az állításnak abba az egy elemébe van elrejtve, mely nem jutott eszedbe.

– Megismételnéd a mondatot?

– „Nagyjából tízezer évvel ezelőtt az emberek felhagytak a gyűjtögető élettel, és letelepedtek, hogy élelmiszer-termelőkké váljanak.”

– Hűha – szóltam. – Még a hazugság helyét sem látom.

– Ahogy a kultúrátokban élő legtöbb ember sem látná. Végül is ez a ti kultúrátok változata a történetről, tehát természetesen teljességgel hétköznapinak látszik számotokra. Látni fogod, mint ismétlik ezt (vagy valamilyen változatát) az összes tankönyvetekben. Látni fogod, amint újra meg újra megismétlik újságok tudósításaiban és folyóiratok cikkeiben. Ha nyitva tartod a szemed, hetente kétszer-háromszor rábukkansz ilyen-olyan alakban. Látni fogod, amint megszokásból ismételgetik történészek, akik bizonyosan felismernék, hogy hazugság, ha nem csak megszokásból ismételgetnék.

– De hol a hazugság?

– A hazugság az emberek szóban rejlik, Julie. Nem az emberek tették ezt, hanem a ti kultúrátok – a több tízezer kultúra közül egy bizonyos kultúrában élő emberek. A hazugság az, hogy a ti cselekedeteitek az emberiség cselekedetei. A hazugság az, hogy ti vagytok maga az emberiség, hogy a ti történelmetek az emberi történelem. Az igazság az, hogy tízezer évvel ezelőtt egy nép felhagyott a gyűjtögető élettel, és letelepedett, hogy élelmiszer-termelővé váljon. Az emberiség többi része – a másik 99 százalék – pontosan úgy élt tovább, mint azelőtt.

Valósággal kómába estem egy-két percre.

– Összefoglalom, hogyan fest a dolog – mondtam végül. – Olyan, mintha ez lett volna a következő lépés az emberi evolúció során. A Homo gyűjtögető kipusztult, és a Homo gazdálkodó vette át a hatalmat.

Izmael bólintott.

– Nagyon érzékletes, Julie. Én sem láttam ezt át. Pontosan ilyen benyomás keletkezik bennünk, de ez persze nem igaz.

– Honnan tudod?

– Először is onnan, hogy a Homo gyűjtögető nem pusztult ki akkor – és még ma sem pusztult ki. Másodszor a gyűjtögetők és a gazdálkodók egyáltalán nem különböző fajokhoz tartoznak. Biológiailag azonosak. A közöttük levő különbség szigorúan kulturális. Nevelj fel egy gyűjtögető kisbabát gazdálkodók között, és gazdálkodó lesz. Nevelj fel egy gazdálkodó kisbabát gyűjtögetők között, és gyűjtögető lesz.

– Oké. De akkor is, olyan volt… nem is tudom. Olyan volt, mint ha a zenekar rázendített volna egy új dallamra, és mindenki arra kezdett volna táncolni szerte a világon.

Izmael bólintott, és így szólt:

– Tudom, hogy így néz ki, Julie. A történelemkönyveitek tényleg nagyon vázlatosan tálalják. Pedig valójában ez egy alapvető és összetett történet – és létkérdés lenne, hogy a kultúrátokban mindenki megismerje. A jövőtök nem függ attól, hogy megértitek-e Róma bukását vagy Napóleon felemelkedését, az amerikai polgárháborút vagy akár a világháborúkat, attól viszont függ, hogy megértitek-e, hogyan váltatok olyanná, amilyenek vagytok. Én ezt próbálom feltárni előtted.

Izmael abbahagyta, s a tekintete nagyjából tíz percre üvegessé vált. Végül morcos képet vágott, és megrázta a fejét, én pedig megkérdeztem, mi a gond.

– Megpróbáltam egyetlen elbeszélésben érthetővé tenni számodra a történetet, Julie, de azt hiszem, ez így nem jön össze. Több mesét fogok mondani, és mindegyikkel különböző kérdésekre keresem a választ. Érted, mit akarok?

– Nem, nem nagyon, hogy őszinte legyek. De az biztos, hogy szívesen meghallgatlak.

– Jó. Következzék a történet egyfajta elbeszélése a te dallamos és táncos hasonlatod alapján. Bár meseszerűnek tűnhet, messze nem olyan meseszerű, mint a tankönyveitekben elregélt történet, mely történelmi értelemben nagyjából annyira hasznos, mint Lúdanyó meséi.

A szerző megjegyzése

Sok olvasó kérdezte tőlem levélben: mit tehetek, hogyan segíthetek?

Arra szeretném buzdítani önöket, hogy támogassanak egy felettébb csodálatos vállalkozást, melyet a könyv szövege is említ:

Gesundheit Institute, 6877 Washington Blvd.,
Arlington VA 22213, USA

Lépjenek kapcsolatba
az Izmael, a B története és Az én Izmaelem
többi olvasójával a következő angol nyelvű honlapon:

www.ishmael.org