Hazai Attila

A maximalista

(és más írások)

MAGVETŐ

BUDAPEST

© Kortárs Írói Alapítvány Hazai Attila Emlékére, 2015

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Felelős szerkesztő Szegő János

A könyvet szerkesztette Berta Ádám

A borítót Pintér József tervezte

A borító a Fortepan online fotóarchívumában található képek felhasználásával készült

Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-14-3333-3

Tartalom

A javíthatatlan (Németh Gábor)

Egy pad oldalai

A lepottyant teknősbéka

Laci bácsi buszozik

Viola esete a gólyafészekkel

A növények levele

Nárcisz erkölcsei, avagy egy csekk becsülete

Vaddisznóvadászat a Bakonyban

Négy nap

Für Elise

Nagyi a szekrényben

A vadászezred legügyesebb tizedesének vallomása

Ahogy Ági a férjét kicsinálta

A magához tért feleség

A maximalista

Gyuri találata

Hazai Attila (1967–2012)

A szövegek lelőhelyei

A javíthatatlan

„Nem tudom, mondta Feri.”

A könyvben, amit a kezedben tartasz, kedves Olvasó, „a szerző életében kötetbe nem került novellákból található válogatás. A tizenöt novella a keletkezés ideje és stiláris sokszínűség tekintetében is lefedi Hazai egész pályáját, hiszen 1991/92-es írói debütálásától egészen a 2000-es évek végéről származó folyóirat-megjelenésekig szerepelnek novellák a gyűjteményben. (…) Mindössze tizenöt írás került be, ami lehetővé tette, hogy kellőképp erős anyag álljon össze, hiszen a – Garaczi László invenciózus segítségével lezajlott – válogatáskor nagyjából kétszeres terjedelem állt rendelkezésre. Jól megfigyelhető a gyűjteményben Hazai stílusának alakulása, ahogyan a rövidségre törekvő, szűkszavú történetmondás felől idővel a retorikusabb, nem ritkán monologizáló szerkezetek felé mozdult el” – írta a szövegeket összegyűjtő és válogató Berta Ádám e kötet szinopszisában.

A könyv a Hazai Éva által létrehozott alapítvány kezdeményezésére és támogatásával készült. Az alapítvány a Hazai Attila életműve iránt érdeklődők számára létrehozta a www.hazaiattila.hu címen látogatható weboldalt is.

Szívesen fejezném be itt azzal, hogy a többi néma csend.

A legjobb volna, ha ezt itt, ami jön, most rögtön átugornád, kedves ismeretlen Olvasó.

Ha kívánhatnám, hogy járj úgy, ahogy én jártam, huszonvalahány éve.

Törjenek rád az írások, a váratlanság erejével, ne készülj föl, úgyse lehet rendesen semmire.

Valamikor a múlt évezredben a Magyar Napló, ahol dolgoztam éppen, úgynevezett tehetségkutató novellapályázatot hirdetett, Örkény tiszteletére. Mindenki hazavitt egy komolyabb pakkot, fejenként vagy ezer oldal kézirat, nagy halom papírsaláta, hazaviszed, pont annyira ver le, mint amennyire fölizgat, teszed ide-oda, aztán csak nekiállsz olvasni, nézed, ahogy működnek az irodalomról alkotott előzetes elképzelések, azokban, akik valaminek az elején járnak, és benned, aki állítólag már benne vagy a közepében.

Tulajdonképpen egész jól le lehet írni, mi volt a konszenzus akkoriban. Nép és nemzet helyett alany és állítmány, műhelygond, nyugatos-újholdas hagyományok, egész pici neoavantgárd, de csak szájíznek, épphogy érintsd, ahogy a magas irodalom ezen a tájon mindig is csinálta. Pour la bonne bouche. Nádas és Esterházy. Balassa és Radnóti. Ottlik és Örley. Irónia, esetlegesség és szolidaritás.

Nem ez az alkalom (itt kéne) mindazt elmesélni, mi minden (ki mindenki) volt (került) ennek (így) a hátterébe(n).

A kérdés persze valójában már akkor is az volt, hogyan lehetséges érvényes irodalom egyáltalán, ha érvényességen azt a fajta nyugtalanságot értjük, ami akkor fog el minket, amikor valami fenekestül fölforgatja a világról (irodalomról etc.) alkotott előzetes elképzeléseinket.

Írni mindenki tud, aki ráér, ahogy Kornis halhatatlan bonmot-ja szól.

Valami újat szeretnék, igen, újat szeretnék, Zorán hangján a Dusánnal szólva, az új az mindig többet ér sok bevált ötletnél.

Na, ennek van vége, ennek az érvényességnek, mondta volna akkoriban a posztmodern, minden eddigi megszólalás végül is egy, azaz 1 oszthatatlan bábeli nyelvvé állt össze, pont azokkal a korlátokkal, amikkel – mindent lehet mondani, de csak azon az egyetlen autentikus módon, ez volna a posztmodern paradoxon, a bölcs belátás többet ér minden más adománynál.

„Az új kiment a divatból”, ahogy Erdély Miklós megállapította volt.

Törődj bele abba, ami megmaradt, végül is pont kimeríthetetlen.

„Mindenki a zsebkendője szélét cakozza”? (Kornis)

Az úgynevezett irodalmi kultúra szép volt, lágy, szőke és másfél mázsa.

Innen visszanézve – merő mondatmetafizika és csupa humanitáseszmény.

Merő és csupa.

De közben tudod, hogy a kérdés mégiscsak az, „hogyan lehetséges egyáltalán?”, vagy „ha félretesszu¨k ezt az egész Lord Chandos-u¨gyet – vagyis mégis írunk –, miért nem írhatunk úgy, ahogy Apuleius óta megszoktuk. Vagyis nem egészen, inkább csak arról lenne szó, hogy van egy Kafka–Proust–Joyce-cezúra, és durván fogalmazva, azóta »nem történt semmi«.” (Farkas Péter)

Kilógott az egyik kézirat sarka a halomból.

Fehér papíron sápadt, szürke sorok, akkoriban, ha spórolni akart valaki a nyomtató festékével, volt egy ilyen takarékos beállítási mód, látszott, hogy a betűk pontokból állnak, látszott, hogy miből van a szöveg, valójában, hogy a betű csak illúzió, a szöveget a kultúrád rakja össze, egy pont után jön egy nem pont, de a szemed elintézi, hogy végül vonalnak lássad, kerekítem, le-fel, vissza, szépen telik az ábécé.

Valamiért hittem akkoriban az ilyesmiben, ha kilóg valami egy efféle halomból, mintegy nekem látszik ki, azért, hogy kivegyem, valamit akarnak, hogy kik vagy mik, ne firtassuk.

Az volt a címe, hogy A pulóver.

„Az a fajta januári reggel volt, ami szinte semmiben sem különbözik a délutántól. Nyitva voltak a közértek, jártak a buszok, működtek a telefonközpontok, de az emberek csak azért tartották életben a várost, hogy másnap ne legyen lelkiismeret-furdalásuk.”

Ez volt az első bekezdés.

Érezni, hogy valaki nem a leckét mondja fel, hanem a konszenzust.

Elő a piros tollal, hogy lehet ilyen impertinensen semmitmondó címet adni, első mondatot ilyesmi pongyolasággal kezdeni satöbbi.

Ha egy szöveg a hibát eszközként használja, értelemszerűen javíthatatlanná (tehát a lehetséges legjobbá) válik, lényegében függetlenül attól, hogy a szerzője tud-e erről a processzusról, vagy sem, aknamezőn járunk, nem árt, ha fölébred, és akkor már ébren is marad a hermeneutikai gyanú, épp, mint Piszkos Fredet illetően, hogy „akkor ez most kavarja-e vagy nem kavarja?”

Avagy „Ülő férfi szándékosan elrajzolt fülekkel.”

A gyanú azonnal a nyugtalanság (lásd fent) alakját ölti, hívjuk leánykori nevén kíváncsiságnak, nézzük izgatottan, szerző és szöveg hogyan csinálják, mi jöhet még ezután.

Tudjuk, mi jött, hiszen szubkulturális sláger lett belőle.

A főhős visszamegy a pulóveréért egy buliba, és ha már ott van, hát megbasz(ik) egy disznót, mert névértéken vesz egy bágyadt, és föltehetően képletesnek szánt fölszólítást. Ez volna a szüzsé. Ja, majd elfelejtettem, mire kényelmesen berendezkedünk a metaforikus interpretációgenerátorban, tehát a végén, a főhős megígéri, a mellékszereplőknek és az olvasóknak, hogy később majd még visszajön a disznó méhéért.

Brrrr, nemdebár?

Még az is fölmerült, hogy valaki nagy ember szórakozik velünk.

Túl voltunk már Sárbogárdi Jolánon.

Hogy nem tudja, de teszi, vagy nagyon is tudja, csak úgy tesz, mint aki nem tudja, de teszi, bármeddig folytatható, tetszés szerint.

Botrányos, nyers, vicces, dilettáns, zseniális. Mint anno Marcel Duchamp Forrása. Vittem be a szerkesztőségbe, hogy nézzék már, mit találtam. Mintha valaki azon dolgozna, hogy bebizonyítsa, a téboly és az irónia egymás formái.

Én úgy láttam, hogy jó. Hogy nagyon jó.

Körbejárt a kézirat, pró és kontra, nem nagyon találtak rá szavakat. Csak az volt biztos, hogy valami fontos történik, valami, aminek nincs meg a helye, azt majd maga fogja magának megcsinálni.

Szerkesztettünk köré később egy Magyar Napló-különszámot, a brutalitásról.

Botrány lett belőle. Botrányka.

„Viszonylag könnyen ment az eleje a pályámnak, a Géher percek alatt elintézte, hogy a Feri: Cukor Kékségből könyv legyen. Aztán kezdődtek a bajok, mert páran kibuktak tőle. Jöttek a novellák, engem bedobtak a mély vízbe, egy brutalitásról szóló Magyar Napló-esten fölolvasták a legsúlyosabb novellámat, A pulóvert, és akkor pár kritikus oly módon foglalt állást, hogy arra azért nincs szükség, hogy valaki egy disznót megbecstelenítsen.”

Ezt a kicsi botrányt sem szerette, megijedt tőle.

Erős tíz év jött, azért, lásd az életrajzot e kötet végén.

Csinálhatott bármit, film-színház-muzsika, nagyjából kétféle reakciót kapott, a zsigeri, ingerült elutasítást egyfelől, a kultikus rajongást másfelől, védelmet vagy elemzést alig.

„Túl szembeszökő, hogy a század első felében születettek közül úgyszólván senki nincs, aki (nagyra/valamelyest) értékelné azt, ami Garaczitól »lefelé« történik a magyar irodalomban – hogy ne tekintsük a problémát generációs jellegűnek. Az értetlenség elsősorban közömbösségben és hallgatásban nyilatkozik meg, s ha mégsem, akkor eleve eltökélt ellenségességben (eee)” – írja Farkas Zsolt.

Szabó Gábor pedig, kedves Olvasó, éppen ennek a kötetnek a szövegeit elemezve, így ír az egykori recepcióról a Műút című folyóirat 2015. októberi számában:

„Az óhatatlanul ideologikus értelmezések a szövegek ideológiamentességét csak mint az ideológiamentesség ideológiáját tudják megragadni, ami azonban pontosan a szövegek ilyetén semlegessége miatt célt tévesztve mint eltűnésre ítélt, kiradírozandó referencia épül be a szövegbe. Ennek eredményeképp az olvasó a novellák gyermetegen bölcselkedő figuráinak derivátumává válik, s minél inkább küzd ez ellen teoretikusan, annál inkább blamálja magát.”

Hazai Attila egyébként nem akart „botrányt”, író akart lenni, kolléga, ezt a szót gyakran használta is, azzal a komolysággal, amit kizárólag Baksa-Soós interjúiban lehetett megfigyelni, amikor a Herceg a művészkollégákról beszél, vagy amikor kollégának nevez mondjuk egy lepkét vagy egy gyíkot.

Másképp akart beszélni.

„A nyelv egy eszköz, amivel közölsz valamit, és lehetnek ugyan szép fodrai meg díszei, de hogy eleve fejjel lefelé fordítsuk – mint ami megtörtént a 70-es évektől a magyar irodalomban –, azt én sohasem akartam.”

Ezen aztán megint el lehet tűnődni, hogy az újat valójában az ősi vágy hozta létre, a sóvárgás, hogy a szó érintse meg a világot.

Innen volt ez a levezethetetlen és megmagyarázhatatlan komolyság az irónia mélyén.

Az érzés, hogy tényleg a vérére megy a dolog.

Szeretett nagy szavakat használni – ezzel, a használattal mutatta meg, milyen kicsik és nevetségesek. „Nagyszerű”. „Csodálatos”. „Aranyat érő”. Az ilyesmi retorikai műveletről, amire képes vagyok, nagyjából kitalálható volna a véleménye.

Ezerkilencszáznyolcvankilenc nyarán ismerkedtünk meg, a Miki vitt föl hozzá. A saját bulija közepén ült, a lakás zsúfolásig telve, de Attila körül keletkezett valami űr, körülbelül két méter átmérőjű tisztás, a nagy, sötétlő erdőben. A kör közepén, a dohányzóasztalon foglalatoskodott, konkrétan dohánnyal, a dohányt morzsolta ki éppen egy szál Marlboróból. Remélem, ez így utólag nem minősül följelentésnek. Két dolog volt azonnal nyilvánvaló, az állandó, összkomfortos szomorúsága, és fölötte az ezzel valahogy párhuzamos mosolygás, igen, az a mosoly, ami egyre több példányban tanulmányozható a Youtube-on. Ha ez egyáltalán lehetséges, a mosolya egy fokkal szomorúbb volt a szomorúságánál is, viszont a kettő együtt meg megmagyarázhatatlanul euforikus, annyira, hogy két percen belül ki is derült, hogy mindig van nála egy vers, és ha kicsit forszírozod, hát fel is olvassa. Elég vicces, nem? Nagyon komolyan vette. Túl komolyan ezt az egészet?

Álltunk aztán pár évvel később, oda-vissza föl volt már fedezve, fölfedezve és kiátkozva, az egykori Rozmaring presszó előtt, szemben az Írók Boltjával, ahova éppen igyekeztem, valami halálfontos irodalmi eseményre, de megállított az igyekvésben, kérdeztem, hogy bejön-e, azt mondta, nem, aztán váratlanul, és akkor úgy éreztem, aránytalanul panaszkodni kezdett, a panasz tárgya és alkalma az volt, hogy azért nem jön, mert nincs bent, hogy nem fogadják be a „kollégák”. Ha jól emlékszem, megint ezt a szót használta, ezt a szegény, megható, esendő, lejáratott szót, amit itt és most úgy fordítanék: ugyanazon törvény alá esők. Nyilván mondtam neki valami baromságot, hogy egyrészt dehogynem, hol lenne, ha nem odabent, másrészt hogy nem ez a lényeg, hogy az írás a lényeg, hogy azt nem veheti el tőle senki, ingyen drog, csak odaül, és már be is van tépve.

Elmúlt megint vagy húsz év, most már tényleg fogalmam nincs, mi volna a lényeg.

Valószínűleg azt gondolta, hogy aki meghal, az megszűnik létezni. Nincs, tehát megszólíthatatlan. A hamu elszáll a széllel, a lélek nem bolyong negyvenkilenc napig, nem jár közöttünk, nem figyeli, mennyire hiányzik és kinek. Néha mégis előfordul, hogy a test és a vér eltűntével itt marad valaki. Írónak kell hozzá lenni, ez kell hozzá, ő pedig az volt, ez az őrületes mázli. Már úgy értve, a túlélőké. Megelevenedik. Megszólít, pedig megszólíthatatlan. Hallom a hangján, pedig csak olvasom:

„Rágyújtott egy Pall Mallre, s a tétova díszhalakat fürkészve vigyorogni kezdett. Egy idő után kiderült vizsgálódásaiból, hogy a kék halacska szerényen ugyan, de mégis felvállalja, hogy neki most nincsen semmi dolga, nem akar presztízskérdést csinálni a dologból, nem akar önmagáról hamis képet adni. A sárga halacska mintha szégyellte volna a sorsául jutott tétlenséget; rendesen, szisztematikusan körözött az üvegkalitkában, de Feri átlátott a szitán, tudta, hogy a sárgának sincs szinte semmi dolga. Az a sárga hal egy hazug, képmutató gennyláda – gondolta Feri. Ideevez, odaevez, körbeforog, hullámvonalban keringőzik a stréber. Egy nagy horgot kéne gyömöszölni a pofájába, és felrántani, fel keményen, jól móresre tanítani az ilyen gerinctelen, strici halat, aki félrevezeti a tévénézőket!

Úgy mozgolódik ez a halacska a korallok felett, mintha egy komoly, elfoglalt lény lenne. De engem nem ver át. Én átlátok rajta. Színlelő, hazug karrierista, csak tátogja a magáét, és azt hiszi, abból áll az élet, hogy letagadjuk, elködösítjük és magunknak se valljuk be, hogy voltaképpen nem csinálunk semmit.”

Test és vér?

Mese nincs. Aki ilyenkor hozzánk szól, már csak szavakból van. Ezt úgy is érthetnénk, hogy a szöveg lett a túlvilága. De a hangja mégsem tűnik el, ha becsukod a könyvet. Mintha túljutna a mondatokon. Mintha végül kiderülne, általuk ki tudta magát is mondani.

Akkor nevezhetjük ezt a hallhatóságot halhatatlanságnak?

„Nem tudom – mondta Feri.”

A vége felé megint álldogáltunk valahol egy kicsit, elég hosszú rég után.

Jól lehetett vele álldogálni.

Borostás volt, és mintha kicsit megöregedett volna. Úgy nézett ki, mint aki most jött vissza valami hosszabb útról, lepakolt, és azonnal lejött ide, megkeresni a haverjait. Pepsi-érzés. A falhoz szokott húzódni ezeken a helyeken, mint akinek nagyobb fiúk megmondták, hogy mindig védje a hátát. A lelkére kötötték.

Megbillenti kissé az örökpoharat.

Akkor már évek óta nem láttam.

A szája szélén álmos mosoly, egyszerre provokatív és megbocsátó, mint aki mindenkit ismer, ismer téged, mint a rossz pénzt, de elnéz, ez a foglalkozása, elnézi neked az életedet, előre, oda-vissza, orrba-szájba.

Beszélgetni, azt nem nagyon lehetett, már vagy tíz éve legalább, kiderült a beszédről, hogy nem működik, nem működik, hanem fenntartják, neki meg nem volt túl sok kedve fenntartani, csak a mániás szakaszokban, akkor viszont csillogott tőle, mint a jég, zabálta a beszédet, kimondással. Úgynevezett „boldogságpsychosis”. Ő nevezte úgy, valószínűleg másolással nevezhette meg, 1996-ban.

„Az adott alkalommal extasisig / fokozódó boldogság állapotában / a betegek kiemelkednek környezetükből, / a mindennapokból, / és általában másokat is / részeltetni akarnak a boldogságban. / Nemritkán istennel jutnak kapcsolatba, / az ő sugallatára válnak elhívatottakká, / az örök béke és igazságosság hírnökeivé. / Az extasis kialakulásával együtt / törvényszerűen megjelenik az izgatottság, / patetikus kifejezés és tartás, sugárzó arc és tekintet[...]”

Csak ennyire tudta, hogy mi újság van.

Apropó, újság – az úgy megy, hogy meghalsz, a leggyorsabb megírja, a többiek pedig lenyúlják, mint én a fönti verset a Literáról, amikor a nekrológját fogalmaztam a Narancsba, lenyúlják, magukévá teszik, így lett Hazai Attilából a halála után – mondhatni, azonnal – a kortárs próza „kiemelkedő alkotója”, úgy negyvenháromszor jött föl, kábé huszonnégy órán belül, ha beütötted a Google-ba.

Kiemelkedő, kiemelkedő, kiemelkedő.

Nem volt mindig kiemelve, enyhén szólva. Hol így viselte, hol úgy. Néha jól, néha rosszul.

„Van egy ilyen dolog velem, hogy az egész magyar kulturális életet, azokat, akik ezt az egészet képviselik, megátalkodott gazembereknek tartom, akiknek a hasát a saját puskám csövével kéne szétszaggatni.”

Pedig tényleg kedves ember volt.

Mint egy kifogástalan házigazda a nyolcvanas évek véget nem érő bulijaiban, azzal a kikezdhetetlen reménytelenséggel volt kedves: tudta, a végén persze majd szét lesz verve az egész lakás. Ő meg figyeli közben, hogyan múlik el.

A legjobb képű fiúk még mindig elég jóképű barátjának lenni.

Ott van az egész tabló, bemásolta majdnem minden könyvének a végére. Köszönetet mond „aranyat érő ötleteikért”. Kigyakorolták azt az álmos, álnaiv semmittevést, ragadt rájuk a trend meg nyilván a csajok is, akikre még senki nem volt ilyen hatással. Erre kellett szavakat találni. Az élet majd ez a véget nem érő, lassú, unott bulizás lesz, a jobbik fajta szívás, írni, filmet és lapot csinálni, zenélni, csajozni és gondolkozni, mintha „kavicsot szopogatnál” (Hajnóczy), ezek nyilván sose fognak megöregedni. Legalábbis a könyveiben nem. Mert ott vannak persze a könyveiben, mindenféle álnéven. Az Ági, a Miki, a Rozika, a Miklós, a Csilla, a két Péter, a Juli, a Zsolt meg a Gergő, lehetne tovább is sorolni. Az egész rendszerváltást nekik találták ki, látszólag. Örök szabadságra lehet menni. Nem kell tovább csinálni azt a bornírt hülyeséget, amit mostanában Magyarországnak hívnak.

Hát, elég gyorsan elmúlt ez is.

Mi tört össze, miért szállt ki, miért hagyta abba. Amikor megtudtam, mi történt, fölhívtam a közös barátunkat, hogy végül is mi volt. Semmi. Hazaköltözött, üldögélt otthon, egész nap a Spektrumot nézte az apjával. Kibékültek. Az író meg a volt szinkronrendező. Aztán meghalt a papája.

Nézték az oroszlánokat?

Kilépsz az ablakon, mert különben túl lassan múlna el.

Nincs annyi szeretet a világon, hogy visszatartson. Nincs, nem elég, vagy nem érzékeled. Pedig, látja a lelkünket valami isten vagy sem, elég sokan szerettük őt. Nyilván túl kevesen jól, és túl sokan rosszul.

Fél napig élt még. Maga lehetett a pokol.

Tényleg ebben kéne bízni? Hogy most már akkor a pokol is csak múlt idő? Hogy elmúlt vele együtt? Hogy legalább túl van ezen a kibaszott egészen? Hogy ami megmaradt, az majd fölülírja?

Hazai Attila ősi, és meglehetősen szigorú elveket valló szektához tartozott – nemcsak Isten létében nem hitt, hanem a nem-létében sem, az efféle bolyongást mégsem nevezhetnénk istenkeresésnek. Itt hagyott, mondhatni, maga után, jó pár hozzá hasonlót. Az ilyen alakokat nem szokás vigasztalni. Mindig azokat vigasztalják, akik hisznek, pedig azok állítólag örökre meg vannak vigasztalva. A többieknek meg marad a vélekedés, hogy aki meghal, a saját történetével válik azonossá. És hogy ez az azonosság mindaddig létezik, amíg ez a történet érintkezik a többiek jelen idejével. Ezt kellene a továbbiakban reménynek neveznünk.

Németh Gábor