Borítószöveg

A Harcosok klubja szerzőjének vadonatúj regénye disztópikus világba enged bepillantást: eljön a kor, amikor a nőknek nem lesz többé szükségük férfiakra, hiszen sokkal különb gyönyört remélhetnek a ravasz fortéllyal rájuk tukmált szexkellékektől. Otthagyják családjukat, karrierjüket, bezárkóznak szobájukba, és csak akkor jönnek elő, ha lemerült az elem a készülékben.

Penny Harrigan egy menő manhattani jogi cégnél dolgozó, tipikus szürke egér: nem túl szép, nincs sok pénze, nincs pasija sem. Ezért igencsak váratlanul éri, amikor a cég egyik ügyfele, a szoftvermilliárdos C. Linus Maxwell vacsorára invitálja egy exkluzív étterembe. A férfi utána egy párizsi hotellakosztályba csábítja Pennyt, ahol egy hosszas és a kísérleti alanyt alattomos módon kihasználó tortúra veszi kezdetét: a lánynak a Beautiful You fantázianévre hallgató „testápolási eszközcsalád” fejlesztésében kell közreműködnie. De mire ráébred, hogy bajban van, már késő…

A regény Palahniukra jellemző módon gyilkos szatírája a korunk vásárlóvá alacsonyított emberét a végletekig kihasználó manipulatív praktikáknak.

Nem lehetett kétséges, hogy mi fog történni ezután. Miközben televíziókamerák közvetítették a jelenetet szerte a világon, Clarissa Hind, az Egyesült Államok negyvenhetedik elnöke előhúzott egy ,35-ös kaliberű pisztolyt a blézere belső zsebéből. A fegyver csövét a halántékához illesztette. És meghúzta a ravaszt.

CHUCK PALAHNIUK

BEAUTIFUL YOU

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Palahniuk, Chuck: Beautiful You.

Published by Jonathan Cape, 2014

Copyright © Chuck Palahniuk, 2014

Fordította Bajtai Zoltán

© Bajtai Zoltán, 2015

© Helikon Kiadó, 2015

Felelős kiadó Szász Zsolt

A Helikon Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

ISBN 978-963-227-737-0

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Szerkesztő Darida Benedek

Borítóterv Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Férjek milliárdjait

cserélik le hamarosan”

A bíró szótlanul nézte, amint Pennyt megtámadják. Az esküdtszék tagjai döbbenten hőköltek hátra. A karzaton ülő újságírók lapítottak. A tárgyalóteremben senki sem sietett Penny segítségére. A jegyzőkönyvvezető kötelességtudón gépelte tovább Penny szavait: „Valaki segítsen! Állítsák meg ezt az embert!” Azok a szorgalmas ujjak csak gépeltek tovább: „Ne!” A gyorsíró a jajgatás, nyögés, sikoltozás fonetikus jeleit vetette papírra. Ezután Penny könyörgő szavainak áradata tört fel.

A gyorsíró ujjai azt kopogták: „Segítség!”

Az ujjak azt gépelték: „Állítsák meg!”

Persze más lett volna a helyzet, ha nők is tartózkodtak volna a tárgyalóteremben, de Pennyn kívül nem volt ott egyetlen nő sem. Hónapok óta nem lehetett nőket látni sehol. A közszféra nőmentessé vált. Akik tétlenül nézték Penny küzdelmét támadójával – a bíró, az esküdtszék és a közönség tagjai –, mind férfiak voltak. Ez a férfiak világa volt.

A jegyzőkönyvvezető gépelt tovább: „Könyörgök!”

Legépelte: „Könyörgök, ne! Ne itt!”

A gyorsíró ujjain kívül semmi sem mozdult a teremben, csak Penny harcolt a támadójával. A nadrágját durván legyűrték a bokájára. Az alsóneműjét is letépték róla, és mindenki láthatta meztelen testét, aki oda mert nézni. Könyökét és térdét mozgatva kétségbeesetten próbált szabadulni. Az első sorban ülő portrérajzolók vázlatosan papírra vetett vonalakkal próbálták megragadni Penny küzdelmét támadójával, csapdosó ruhafoszlányait, kócos hajának elszabadult tincseit. A jelenetet szemlélők közül néhányan óvatosan elővették mobiljukat, és lopva felvételeket vagy néhány másodperces videókat készítettek. Mindenkit valósággal megbénított, ahogy kiáltozása, ez az hörgő hang visszhangzott az egyébként csendes teremben. Ez már nem pusztán egyetlen megerőszakolt nő kiáltása volt, hanem visszhangok reszkető örvénye, amely arról árulkodott, hogy nők tucatjait támadták meg. Százait. Az egész világ sikoltott.

Ott küzdött a tanúk emelvényén. Minden erejét megfeszítve próbálta összezárni a lábait, hogy így szabaduljon meg a fájdalomtól. A fejét felemelve próbálta elkapni valakinek a tekintetét – bárkiét. Egy férfi tenyerével betapasztotta a fülét, összeszorította a szemét, arca olyan vörös volt, mint egy rémült kisgyereké. Penny a bíróra nézett, aki a nő keserves helyzetét látva szánalmasan felsóhajtott, de nem volt hajlandó kalapácsával az asztalra ütni. Az egyik biztonsági őr lehajtott fejjel motyogott valamit a gallérjára tűzött mikrofonba. Oldalán a pisztolytáskájával idegesen állt egyik lábáról a másikra, és arca Penny minden kiáltására idegesen megrándult.

Mások illedelmesen az órájukra néztek vagy az SMS-eiket olvasták, azt a látszatot keltve, hogy ők Penny érdekében tesznek úgy, mintha mi sem történt volna. Mintha a lánynak nem szabadna nyilvános helyen sikoltozva szenvednie. Mintha az őt ért támadás és a szenvedése az ő hibája lenne.

Az ügyvédek mintha összetöpörödtek volna a drága, hajszálcsíkos öltönyeikben. Serényen rendezgették papírjaikat. Még Penny barátja is ülve maradt, és száját tátva nézte a brutális támadást, mint aki egyszerűen képtelen hinni a szemének. Valaki minden bizonnyal kihívhatta a mentőket, mert rövidesen orvosok jelentek meg, és közeledtek futva a padsorok közötti folyosón.

Penny zokogott, és támadóját karmolva védekezett, erőnek erejével próbálta nem elveszíteni az eszméletét. Ha lábra tudott volna állni, hogy elhagyja a tanúk emelvényét, talán el is rohanhatott volna. Megmenekül. A tárgyalóterem olyan zsúfolt volt, mint egy autóbusz a csúcsforgalomban, de senki sem próbálta megragadni és elvonszolni onnan a támadót. Akik álltak, azok is visszahúzódtak egy vagy két lépéssel. Akik nézték ezt a jelenetet, mind hátraóvakodtak egészen a falig, Penny és támadója pedig ott maradt az egyre növekvő üres térben, a terem elülső részén.

A két mentős átfurakodott a tömegen. Amikor végre elérték Pennyt, ő még mindig zihálva és csapkodva nekik támadt, de a mentősök lecsillapították, rászóltak, hogy próbáljon megnyugodni. Mondták neki, hogy most már biztonságban van. A legrosszabbon már túl volt, sokkos állapotban vacogott és verítékezett. Arcok sorfalát lehetett látni körben mindenütt, és a tekintetek mind valami távoli pontot kerestek, hogy ne kelljen mások szemébe nézni, ahol csak a saját szégyenük tükröződött volna.

A mentősök egy hordágyra emelték Pennyt, egyikük pokrócot terített a reszkető lányra, a másik mentős pedig szíjakkal rögzítette a testét. Végül a bíró kalapácsütéssel jelezte, hogy a tárgyalást felfüggeszti.

Az orvos azt kérdezte Pennytől, miközben a csattal beállította a szíjak szorosságát: – Meg tudja mondani, hogy milyen évet írunk?

Pennynek égett a torka a sok kiabálástól, ezért a hangja rekedt volt, de közölte a helyes évszámot.

– Meg tudja mondani, hogy jelenleg ki az Egyesült Államok elnöke? – kérdezte a mentős.

Penny majdnem Clarissa Hind nevét mondta, de még időben észbe kapott. Hind már halott volt. Amerika első és egyetlen női elnöke halott volt.

– Meg tudja mondani nekünk, hogy hívják? – természetesen mindkét mentős férfi volt.

– Penny – felelte ő. – Penny Harrigan.

A két férfi Penny fölé hajolt, és a lélegzetük is elállt a felismeréstől. Már nem vágtak olyan hivatalos képet, arcukra elragadtatott mosoly ült ki. – Akkor azért tűnt olyan ismerősnek – mondta egyikük derűsen.

Másikuk csettintett az ujjával, mint aki bosszankodik, mert nem jut az eszébe egy szó. – Maga… maga az, akiről a National Enquirer írt – bökte ki végül.

Az első rámutatott Pennyre, aki ott feküdt lekötözve és magatehetetlenül, miközben férfiszemek bámulták mindenfelől. – Penny Harrigan – kiáltott fel szinte vádlón. – Maga Penny Harrigan, a „Különc Hamupipőkéje”.

A két mentős ráemelte a hordágyat a kocsira, a tömeg pedig utat engedett nekik, hogy a kijárathoz tolhassák.

A második mentős elismerően bólintott. – A fickó, akit maga kidobott, szóval, nem a világ leggazdagabb embere volt véletlenül?

– Maxwell – mondta az első –, Linus Maxwellnek hívták. – Hitetlenkedve csóválta a fejét. Pennynek nem elég, hogy egy zsúfolt szövetségi tárgyalóteremben megerőszakolták mindenki szeme láttára, miközben az emberek a kisujjukat sem mozdították a támadó megfékezésére, most még a két mentős is azt gondolta róla, hogy egy idióta.

– Hozzá kellett volna mennie feleségül – álmélkodott egyfolytában a mentőkocsihoz vezető úton az első mentős. – Hölgyem, ha hozzáment volna ahhoz a fickóhoz, akkor nem lenne magánál gazdagabb nő a világon.

Cornelius Linus Maxwell. C. Linus Maxwell. Ezt a playboyként elhíresült férfit a bulvársajtó csak Klimaxwell néven emlegette. Ő volt a világ leggazdagabb megamilliomosa.

Ugyanezek az újságok Pennyre „A Csodabogár Hamupipőkéje” nevet ragasztották. Penny Harrigan és Corny Maxwell. Egy évvel korábban találkoztak. De mintha egy emberöltővel azelőtt történt volna. Egy teljesen másik világban.

Egy jobb világban.

Az emberiség történetében még soha nem volt annyira jó nőnek lenni. Penny tudta ezt.

Neveltetése során Penny sokat mantrázta ezt a nagy igazságot. Az emberiség történetében még soha nem volt ennyire jó nőnek lenni.

Helyzetét többé-kevésbé tökéletesnek lehetett nevezni. Nem sokkal korábban csoportja három legjobbjának egyikeként diplomázott a jogi karon, de kétszer is kudarcot vallott a szakvizsgával. Kétszer! Nem veszítette el az önbizalmát, nem igazán, de egy gondolat fészkelte be magát elméjébe. Az bántotta Pennyt, hogy a kemény küzdelmek árán kivívott női egyenjogúságnak köszönhetően már nem jelentett igazi dicsőséget, ha egy nő üde mosolyú, ambiciózus ügyvédnek tanult. Többé már nem. Nem tűnt nagyobb merészségnek, mint háziasszonynak lenni az ötvenes években. Néhány generációval korábban a társadalom még arra biztatta volna, hogy anyaként maradjon otthon. Most viszont arra ösztönözték a nőket, hogy ügyvédek legyenek. Vagy orvosok. Vagy űrkutatók. De ezeknek a szerepeknek több közük volt a divathoz és a politikához, mint Pennyhez.

Egyetemi hallgatóként annak szentelte életét, hogy a Nebraskai Egyetem genderelmélet tanszékén elnyerje professzorai jóváhagyását. Szülei vágyálmainak beteljesítése helyett inkább oktatói elvárásainak vetette alá magát, de egyik szerep sem állt igazán jól neki.

Igazság szerint Penelope Anne Harrigan továbbra is jó kislánya volt szüleinek – engedelmes, okos, szófogadó –, aki azt tette, amit mondtak neki. Mindig hallgatott mások tanácsaira, idős emberekére. Azonban még mindig valami többre vágyott annál, hogy megpróbálja elnyerni szülei és pótszülei jóváhagyását. Utólag is elnézést kérve Simone de Beauvoirtól, de Penny nem akart bárminek is a harmadik hulláma lenni. És ne sértődjön meg Bella Abzug, de bárminek a poszt-kiadása sem akart lenni. Nem akarta megismételni Susan B. Anthony és Helen Gurley Brown győzelmeit sem. Valami különb dilemmára vágyott, mint hogy háziasszony vagy ügyvéd legyen az emberből. Madonna vagy kurva. Egy olyan választásra, ami nem szennyeződött be a Viktória korabeli álmok eltakarítatlan hulladékai között. Penny még magánál a feminizmusnál is valami sokkal többre vágyott.

Egyre gyötörte a gondolat, hogy valami mélyen rejlő ok akadályozhatja meg a szakvizsgája sikeres abszolválásában. Lelke mélyén nem szívesen választotta volna a jogászi hivatást, és végig abban bízott, hogy történik majd vele valami, ami megmenti őt saját kis kiszámítható álmainak beteljesülésétől. Ugyanazok a célok lebegtek a szeme előtt, mint egy évszázaddal korábban a radikálisan gondolkodó nőknek: ügyvédnek tanulni… szemtől szembe megküzdeni a férfiakkal. És ő ezt a célt, amely már használt volt, tehernek érezte. Nők tízmillióinak teljesült már ez az álma időközben. Penny egy saját álmot szeretett volna magának, de egyelőre fogalma sem volt róla, pontosan miről is szólna ez az álom.

A jól nevelt kislány álma távol állt tőle. Azt sem találta túl vonzó lehetőségnek, hogy professzorai idejétmúlt ideológiáin kérőddzön. Némi vigaszt jelentett számára a gondolat, hogy a vele egyidős lányok mindegyike ugyanezt a válságot éli át. A szabadság örökségként szállt rájuk, és tartoztak annyival a jövőnek, hogy új határokat jelöljenek ki. Hogy belevágjanak valami új dologba.

Amíg azonban valami vadonatúj, friss, eredeti cél fel nem bukkant a láthatáron, Penny makacsul kitartott a régi mellett: új alkalmazottként dolgozni egy ügyvédi irodában, kimenni fánkért, veszekedni a kollégákkal a jobb székekért, és magolni a következő szakvizsgára.

Már most, huszonöt évesen azon aggódott, hogy nincs-e máris túl késő.

Sohasem bízott a saját természetes megérzéseiben és ösztöneiben. Az egyik legnagyobb félelme az volt, hogy sohasem lesz képes felfedezni és kiaknázni a benne rejlő tehetséget és intuíciót. Az ő különleges adottságait. Arra pazarolja el az életét, hogy mások által kitűzött célok után lohol. Vissza akarta nyerni az erejét és az önállóságát – valami primitív, ellenállhatatlan erőre vágyott –, amelynek segítségével átlépheti a nemek számára előírt szerepeket. Arról álmodozott, hogy civilizáció előtti, zord mágiát gyakorol majd.