NICHOLAS SPARKS

Üzenet a palackban

NICHOLAS SPARKS

Üzenet

a palackban

Második kiadás

A mű eredeti címe

Message in a Bottle

Copyright © 1998 by Nicholas Sparks

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing, New York, New York, USA. All rights reserved.

Hungarian translation © Sziklai Hella

A kiadás időpontjáig nem sikerült a jogtulajdonost fellelni, ezért a jogdíjat elkülönített számlán kezeljük a jogosult jelentkezéséig.

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIKLAI HELLA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 831 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Milesnak és Ryannek

Köszönetnyilvánítás

Ez a könyv nem jött volna létre számos ember segítsége nélkül. Szívből jövő köszönet illeti meg Catherine-t, a feleségemet, aki épp annyi türelemmel és szeretettel áll mellettem, mint amennyire szükségem van.

Ugyancsak szeretnék köszönetet mondani ügynökömnek, Theresa Parknak a Sanford Greenburger Associatesnél és szerkesztőmnek, Jamie Raabnak a Warner Booksnál. Nélkülük a könyv megírására nem kerülhetett volna sor. Ők az én tanítómestereim, a kollégáim és a barátaim.

Végül, de nem utolsósorban őszinte hálával tartozom a következőknek: Larry Kirshbaum, Maureen Egen, Dan Mandel, John Aherne, Scott Schwimer, Howie Sanders, Richard Green és Denise DiNovi – mindannyian tisztában vannak az ebben a könyvben játszott szerepükkel, ezért külön köszönetet mondok a segítségükért.

Prológus

Meleg nyári este volt, amikor a palackot a fedélzetről a vízbe vetették, pár órával azelőtt, hogy eleredt az eső. Mint a palackok általában, ez is törékeny anyagból készült, és eltört volna, ha akár egy méter magasságból a földre ejtik. Abban az esetben azonban, ha megfelelően lezárják, és így bocsátják vízre, mint ahogy ezzel is tették, remekül bírja a tenger viszontagságait. Biztonságban lebeg a vízen, és ha hurrikán vagy trópusi vihar jön, ott bukdácsol a legveszélyesebb hullámok tetején. Bizonyos szempontból valóban ideális környezetet biztosít a benne található üzenet számára, amelyet azért küldtek el, hogy beteljesítsen egy sokat ígérő reményt.

Mint minden, a tenger szeszélyeinek kitett tárgy esetében, ennek a palacknak a sorsa sem volt előre látható. A szelek és az áramlatok nagy szerepet játszanak a palackok útvonalának alakulásában, amelybe ráadásul még a viharok és uszadékok is beleavatkozhatnak. Előfordulhat, hogy egy-egy flaska beleakad egy horgászhálóba, és így kilométerekre elvontatják onnan, ahová eredetileg tartott. Megtörténhet tehát, hogy két palack, amelyeket ugyanott és ugyanakkor vetettek a tengerbe, egymástól kontinensnyi távolságra kerül, vagy akár a föld két ellentétes pólusán bukkan fel. Nem ismerünk olyan módszert, amellyel előre meghatározható lenne egy üveg útja, és ez fontos része a rejtélynek.

Ez a rejtély azóta foglalkoztatja az embereket, amióta egyáltalán palackok léteznek, és néhányan megkíséreltek többet is megtudni róla. Ezerkilencszázhuszonkilencben egy csoport német tudós azért szállt hajóra, hogy figyelemmel kísérje egy bizonyos palack útját. Az Indiai-óceán északi részén bocsátották vízre, azzal az üzenettel a belsejében, hogy aki megtalálja, jegyezze fel rá azt a helyet, ahol rátalált, és dobja vissza a tengerbe. Az üveg ezerkilencszázharmincötig körbeutazta a Földet, és több mint huszonötezer kilométert tett meg, a legnagyobb távolságot, amelyet egy palackposta útjáról valaha feljegyeztek.

Palackba zárt üzenetekről már évszázadokkal ezelőtt írtak a krónikák, híres történelmi személyek nevének említésével. Benjamin Franklin például az ezerhétszázas évek közepén üzenetet hordozó flaskákat használt fel a keleti part áramlatainak megismeréséhez – ezzel olyan ismeretekhez jutott, amelyeket még ma is felhasználnak. Az amerikai tengerészet mind a mai napig palackokat használ a tengerjárás és az áramlatok megállapítására, és gyakran bevetik őket az olajszivárgások helyének meghatározásához.

A valaha ilyen módon útjára bocsátott üzenetek közül a legnagyobb becsben tartott ezerhétszáznyolcvannégyből, egy fiatal matróztól, bizonyos Csunoszuke Matszujamától származik, aki hajótörést szenvedett egy korallzátonyon, ahol étlen-szomjan tengődött. Halála előtt egy fadarabba belevéste, hogy mi történt vele, és a fadarabot elhelyezte egy jól lezárt palackban, amely ezerkilencszázharmincötben, százötven évvel vízre bocsátását követően, egy kicsiny, tengerparti japán faluban ért partot, abban a faluban, ahol Matszujama született.

A meleg nyári estén tengerbe dobott üveg azonban nem hajótörésről számolt be, és nem is az volt a feladata, hogy a tenger áramlatairól szolgáltasson adatokat. Egy üzenet volt benne, amely örökre megváltoztathatta két ember életét, két emberét, akik különben nem is találkoztak volna. Az üzenet ennélfogva sorsdöntő üzenetnek tekinthető. Hat napon keresztül békésen lebegett északkeleti irányban, a Mexikói-öböl felett keringő ciklon szeleinek szárnyán. A hetedik napon a szél elcsendesült, és a palack elindult egyenesen kelet felé, végül bekerült a Golf-áramlatba, ahol egyre gyorsabban, óránként több mint száz kilométeres sebességgel folytatta útját északi irányban.

Két és fél héttel vízre bocsátását követően a palack még mindig a Golf-áramlat útját követte. A tizenhetedik napon egy másik vihar – ezúttal az Atlanti-óceán közepén – olyan erős keleti széllel érkezett, hogy a flaska kikerült a Golf-áramlatból, és megkezdte lassú sodródását New England partjai felé. Azután, hogy a Golf-áramlat már nem befolyásolta, a palack ismét lassabban úszott, és öt napon keresztül folytatta útját a massachusettsi partszakasz közelében, irányát többször is megváltoztatva, míg végül John Hanes halászhálója ki nem fogta. Hanes a hálójában fickándozó ezernyi sügér között talált rá a palackra, és félredobta, miközben a zsákmányát vette szemügyre. Ahogy szerencsés esetben lenni szokott, az üveg nem tört el, azonban annak rendje és módja szerint a csónak orrában felejtődött délután és még alkonyatkor is, miután a csónak visszaindult Cape Cod Baybe. Este fél kilenckor – miután a csónak kikötött a biztonságos öbölben – Hanes ismét belebotlott a palackba, miközben a cigarettáját szívta. A nap egyre alacsonyabban haladt az égen, Hanes felvette az üveget, de semmi szokatlant nem látott benne. Áthajította a csónakon, vissza a vízbe, és így a palackot voltaképpen az öböl egyik apró településének a partjára vethette volna ki a víz.

Csakhogy nem így történt. A flaska néhány napon át ide-oda sodródott – mintha nem tudná eldönteni, hogy merre vegye az irányt –, míg végül egy Chatham-közeli strand homokjában ért partot.

Ott ért véget az útja huszonhat napi és ezeregyszáznyolcvanhét kilométernyi vándorlás után.

Első fejezet

Hideg decemberi szél fújt, és Theresa Osborne karját összefonva kémlelte az előtte elterülő hatalmas vízfelületet. Korábban, amikor leért a tengerpartra, sétáltak még néhányan, időközben azonban felhők gyülekeztek, és a sétálók mind elmentek. Theresa egyszerre csak egyedül volt a parton, elengedte magát, és nézelődött. A tenger, amelyen visszaverődött az ég kékje, olyan volt, akár a megolvadt vas. Vad hullámok verdesték szüntelenül a partot. Egyre gyülekeztek a sötét, szürke felhők, és a sűrűsödő köd szinte teljesen eltakarta a horizontot. A nő máshol és máskor talán értékelte volna e nagyszerű természeti jelenséget, ekkor azonban, ahogy ott állt magányosan a parton, nem érzett semmit. Mintha nem is lett volna ott, mintha az egész csak álom lenne.

Aznap reggel érkezett, és bár saját maga vezette az autóját, mégsem emlékezett szinte semmire az útból. Amikor elhatározta, hogy ideutazik, úgy döntött, egy éjszakát marad. Elintézett mindent, amit kellett, és nagyon várta az előtte álló nyugodt éjszakát, távol Bostontól. Azonban ahogy figyelte a háborgó és tajtékzó tengert, rájött, hogy tulajdonképpen nem is szeretne maradni. Bármilyen késő lesz is, amint végzett a dolgával, hazamegy.

Amikor végre elkészült, Theresa leballagott a vízhez. Karján egy táskát cipelt. Aznap reggel gondosan összecsomagolt mindent, igyekezett semmit sem kifelejteni. Senkinek sem árulta el, mit visz magával, sőt egyetlen lelket sem avatott bele, hogy mit akar csinálni aznap. Mindenkinek azt mondta inkább, hogy a karácsonyi bevásárlásait intézi. Azt gondolta, hogy ez elfogadható magyarázat, bár tudta, hogy biztosan megértenék, ha bevallaná az igazat, de ezzel az úttal kapcsolatosan nem szeretett volna egyetlen részletet sem elárulni. A kezdet kezdetén is egyedül volt, és szerette volna, hogy a vég is ilyen legyen.

Theresa mélyet sóhajtott, és az órájára nézett. Rövidesen beáll a dagály, és akkor eljön az ő ideje. Miután kiválasztotta a megfelelő helyet egy kényelmesnek tűnő, alacsonyabb homokdomb tetején, leült, és kinyitotta a táskáját. Rövid keresgélés után megtalálta a borítékot. Nagy levegőt vett, és a leragasztásnál lassan felbontotta.

Három, gondosan összehajtogatott levél volt benne. Nem is tudta pontosan, hogy hányszor olvasta el őket. Továbbra is a homokban ült, és mereven nézte a leveleket. A táskában voltak más tárgyak is, de azokat még nem akarta szemügyre venni, inkább a levelekkel foglalkozott. A férfi töltőtollal írta őket, és így imitt-amott tintafoltok éktelenkedtek a papíron, ahol a tollból kifolyt a tinta. A levélpapír, amelynek jobb felső sarkában egy vitorlás hajó képe volt látható, helyenként megfakult, az idő múlásával lassan elvesztette a színét. Theresa tudta, hogy eljön majd az a nap, amikor a sorokat már nem lehet elolvasni, de remélhetőleg másnap már nem érzi szükségét, hogy olyan gyakran belenézzen a levelekbe.

Amikor végzett, amilyen óvatosan kivette, éppolyan óvatosan vissza is csúsztatta a leveleket a borítékba. A borítékot betette a táskába, majd ismét a partot kémlelte. Onnan, ahol ült, jól látta a helyet, ahol minden elkezdődött.

Hajnalban a tengerparton futott, emlékezett vissza. Pontosan fel tudta idézni azt a nyári reggelt. Csodálatos napra virradt. Theresa csak úgy szívta magába a körülötte lévő világot, hallgatta a csérek vijjogását és a lágy hullámok susogását, ahogy kifutottak a partra. Szabadságon volt ugyan, mégis korán kelt, hogy futni menjen, amikor még nem kell arra ügyelnie, merre viszi a lába. Később ugyanis turisták hada lepi el a New England-i partot. Kifekszenek a törülközőikre a forró napsütésben, hogy a testüket jól átjárják a nap sugarai. Cape Cod az évnek ebben a szakában mindig zsúfolásig megtelt emberekkel. A vakációzók többnyire későn keltek, így a nő kiélvezhette a futást a visszavonuló ár után maradó, kemény és sima homokon. Az otthoni járdákkal ellentétben a homok éppen megfelelő keménységű volt a futáshoz, és Theresa tudta, hogy a térde nem fáj majd annyira, ahogy akkor szokott, amikor aszfaltozott utakon futott.

Mindig is szeretett futni, ez a vonzalma még azokból az időkből maradt meg, amikor középiskolás korában tájfutásban és különböző futószámokban tette próbára az erejét és állóképességét. Mostanában ugyan már nem futott versenyszerűen, és ritkán mérte az időket, mégis, futás közben lehetett csak igazán egyedül – ez volt azoknak a kevés alkalmaknak az egyike, amikor magában lehetett a gondolataival. Ilyenkor meditált, és különösen ezért szeretett egyedül lenni. Sohasem tudta megérteni, hogy az emberek miért futnak inkább csoportosan.

Bármennyire szerette is a fiát, Kevint, örült, hogy most nem volt vele. Minden anyának szüksége van néha kikapcsolódásra, és nagy várakozással nézett elébe a gondtalan napoknak. Itt nem lesznek estébe nyúló futballmérkőzések vagy úszóversenyek, nem harsog a háttérben az MTV, nincs házi feladat, amelynek elkészítésében segítenie kell, nem kell felkelnie az éjszaka közepén, hogy megmasszírozza a fia elgémberedett lábait. Három napja vitte ki a repülőtérre. Édesapjához – Theresa volt férjéhez – utazott Kaliforniába. Theresának figyelmeztetnie, valósággal kérnie kellett, hogy búcsúzzanak el. Átölelték egymást, és Kevin búcsúpuszit adott az édesanyjának.

– Bocs, anya – mondta, ahogy karját köréje fonta, és arcára jókora puszit nyomott. – Nagyon szeretlek. Remélem, csak egy kicsit fogok hiányozni neked, rendben? – Majd megfordult, átadta a repülőjegyét az utaskísérőnek, és hátra se nézett, úgy szállt fel a repülőre.

Theresa nem haragudott rá, amiért szinte megfeledkezett róla. Kevin tizenkét éves volt, tehát épp abban a korban, amikor nem szívesen ölelte át és puszilta meg az anyját mások előtt, ez az egész nem volt elég „laza”. Különben is, a gondolatai már máshol jártak. A múlt karácsony óta készült erre az útra. Édesapjával a Grand Canyonba utaznak, majd egy hetet töltenek vadvízi evezéssel a Colorado folyón, és végül el akarnak menni Disneylandbe. Ez valóságos álomutazás minden gyermek számára, és Theresa boldog volt, hogy a fiának lehetősége van erre. Távol lesz ugyan hat hétig, de a nő tudta, jót fog tenni Kevinnek, hogy az édesapjával tölthet egy kis időt.

Theresa és David három évvel korábbi válásuk óta tulajdonképpen jó viszonyban voltak. S bár David nem volt a legjobb férj, Kevinnek szerető édesapja volt. Sohasem feledkezett meg a születésnapjáról vagy a karácsonyról, mindig küldött ajándékot, hetente telefonált, és évente pár alkalommal keresztülutazott az országon, hogy a hétvégét a fiával töltse. Továbbá ott volt a bíróság által megítélt láthatás is – hat hét nyáron, minden második karácsonyi és húsvéti szünet, amikor az iskola bezár egy hétre. Annette-nek, David új feleségének ugyan akadt bőven tennivalója a kisbabával, Kevin mégis nagyon szerette, és sohasem tért haza mérgesen vagy csalódottan. Sőt valósággal áradozott a látogatásairól, és elmesélte, milyen jól érezte magát. Theresa néha csipetnyi féltékenységet érzett, azonban mindent megtett azért, hogy Kevin előtt ezt eltitkolja.

Most a tengerparton lassú tempóban futott. Deanna mindig megvárta, amíg visszatért a futásból, mielőtt elkészítette volna a reggelit – tudta, hogy Brian addigra elmegy –, és Theresa nagyon várta, hogy kettesben tölthessenek egy kis időt. Deanna és Brian idősebb házaspár volt ugyan, mindketten közel a hatvanhoz, Theresának mégis Deanna volt a legjobb barátnője.

Deanna volt a főszerkesztője annak az újságnak, ahol Theresa is dolgozott. Deanna évek óta járt Cape-be Briannel, a férjével. Mindig ugyanott szálltak meg, a Fisher-házban, és amikor Deanna megtudta, hogy Kevin elutazik az édesapjához Kaliforniába a nyár nagy részére, ragaszkodott hozzá, hogy Theresa látogassa meg őket.

– Brian mindennap golfozni megy, amíg itt vagyunk, és én társaságra vágyom – mondta. – Különben is, mi más dolgod lenne? Néha azért ki kell szabadulnod abból a lakásból.

Theresa pontosan tudta, hogy Deannának igaza van, és néhány napos gondolkodási idő után végül elfogadta a meghívást.

– Olyan boldog vagyok – jelentette ki győztes mosollyal Deanna. – Imádni fogod!

Theresa kénytelen volt elismerni, hogy csodálatos helyen laktak. A Fisher-ház, a kapitány gyönyörűen felújított háza a parti sziklafal tetejéről tekintett le Cape Cod Bayre. Elgyönyörködött benne, amikor futás közben lassítva, távolról megpillantotta. A fiatal futókkal ellentétben, akik inkább gyorsítottak futásuk vége felé, Theresa szeretett lelassítani, és könnyedén célba érni. Harminchat évesen már nem tudta olyan gyorsan visszanyerni az erejét, mint régebben.

Ahogy ismét könnyebben kapott levegőt, azon kezdett gondolkodni, mit csinál majd a nap hátralévő részében. Öt könyvet hozott magával a szabadságára, olyan könyveket, amelyeket már egy éve szeretett volna elolvasni, azonban sohasem maradt rá ideje. Egyszerűen mintha semmire sem lett volna elég ideje Kevin rengeteg lekötendő energiája, az örökös házimunka és az íróasztalán szüntelenül tornyosuló munkája mellett. Mint a Boston Times rovatvezetőjének, heti három cikket kellett megjelentetnie, így folytonosan szorították a határidők. A legtöbb munkatársa azt gondolta, hogy neki minden sikerül – csak le kell gépelnie a háromszáz szó terjedelmű cikket, és végzett is aznapra –, a valóságban azonban nem így működtek a dolgok. Már egyáltalán nem volt egyszerű újabb és újabb, eredeti cikket írni a gyermeknevelésről – különösképpen akkor, ha továbbra is szerette volna a cikkeit több újságban is megjelentetni. „A modern gyermeknevelésről” című rovata máris hatvan újságban kapott helyet országszerte, igaz ugyan, hogy a zömük hetente csak egy vagy két cikkét közölte. Mivel a szindikátusi ajánlatok mindössze tizennyolc hónapja kezdtek el érkezni, és az újságok nagy részénél újonc volt, nem engedhetett meg magának egyetlen „szabadnapot” sem. A legtöbb újságnál majdnem minden rovat foglalt volt már, és újságírók százai harcoltak a még meglévő néhány lehetőségért.

Theresa már szinte gyalogolt, és végül megállt, amikor egy lócsér kezdett körözni felette. A levegő magas páratartalma miatt erősen izzadt, alkarjával megtörölte a homlokát. Mély lélegzetet vett, röviden visszatartotta, majd kifújta, mielőtt kitekintett volna a víztükörre. Kora reggel volt, így a tenger még sötétszürke volt. Ha a nap feljebb megy az égen, megváltozik a víz színe is. Eltelt néhány pillanat, és Theresa, engedve a víz csábításának, levetette a cipőjét és a zokniját, és elsétált a víz széléhez, hogy az apró hullámok nyalogathassák a lábfejét. A víz felfrissítette, perceken keresztül fel s alá gázolt benne. Hirtelen öröm tört rá: most tudta igazán értékelni, hogy több cikket is megírt az elmúlt hónapok alatt, mint amennyit épp kellett volna, és így erre a hétre megfeledkezhetett a munkájáról. Már nem is emlékezett rá, mikor fordult elő utoljára, hogy nem a számítógépe előtt görnyedt, nem értekezleten ült, vagy nem határidős feladattal gyötörte magát. Megnyugtatta, hogy néhány napig nem kell az íróasztala mellett ülnie. Már-már úgy érezte, hogy ismét átvette saját sorsa irányítását, és mintha csak most vágna neki a nagyvilágnak.

Persze ennek ellenére sem feledkezett meg arról a tucatnyi feladatról, amit otthon el kellett volna végeznie. A fürdőszoba elhanyagolt volt, és felújításra szorult, a falakba bevert szögek helye arra várt, hogy eltüntesse őket, és tulajdonképpen a lakás többi részére is ráfért volna egy kis frissítő festés. Néhány hónappal ezelőtt megvásárolta a tapétát és a festéket, a törülközőtartókat és a kilincseket, valamint egy új piperetükröt is. Azóta azonban még arra sem volt ideje, hogy a dobozokat kinyissa. Mindig volt mit tenni a következő hétvégén – a hétvégeken sokszor elfoglaltabb volt, mint a hétköznapokon. Minden, amit megvett, még ekkor is azokban a zacskókban várakozott, a porszívó mögött, amelyekben hazavitte. Ahányszor csak kinyitotta a szekrény ajtaját, elfogta a tettvágy. Talán, gondolta, majd amikor már otthon lesz...

Megfordította a fejét, és egy férfira lett figyelmes, aki kicsit távolabb álldogált a parton. Idősebbnek tűnt, mint ő, úgy ötvenéves lehetett, napbarnított arca arról árulkodott, hogy talán mindig itt lakik. A férfi nyugodtan állt a vízben, és hagyta, hogy a hullámok verdessék a bokáját – és Theresa úgy látta, hogy a szemét is becsukta, mintha a világ szépségeit anélkül is élvezhetné, hogy látja. Térdéig felhajtott, kopott farmernadrágot és kényelmes, bő inget viselt. Arra sem vette a fáradságot, hogy betűrje az ingét. Ahogy figyelte a férfit, az asszony hirtelen arra vágyott, hogy más emberré váljon. Milyen lenne gondtalanul mászkálni a tengerparton? Milyen lenne mindennap visszavonulni valami csöndes helyre, távol a bostoni mindennapok zsivajától, és csak az életnek örülni?

Kicsit beljebb ment a vízben, és ugyanúgy tett, mint a férfi, remélve, hogy része lehet ugyanabban az élményben, amiben a férfinak. De ahogy becsukta a szemét, mindjárt Kevin jutott az eszébe. Isten a tudója, hogy mennyire szeretett volna vele minél több időt tölteni, és türelmesebbnek lenni vele, amikor majd ismét együtt lesznek. Szeretett volna leülni, és beszélgetni vele, vagy „Gazdálkodj okosan”-t játszani, vagy akár csak kettesben tévézni, és nem folyton arra gondolni, hogy még mi mindent kell megcsinálnia. Gyakran érezte úgy, hogy becsapja a gyereket, amikor egyre csak azt hajtogatta, hogy számára Kevin a legfontosabb, és a fia is leginkább csak őrá számíthat.

Mindig akadt egyéb tennivaló, és ez okozta a legnagyobb problémát. Mosogatás, fürdőszoba-takarítás, kicserélni a macskaalmot, megjavíttatni az autót, kimosni a szennyest, és kifizetni a számlákat. Kevin ugyan rengeteget segített, ami a saját dolgait illeti, de ő is ugyanolyan elfoglalt volt az iskolai feladatait és a barátait, illetve egyéb ügyeit tekintve, mint az édesanyja. A valóságban az újságok egy része olvasatlanul egyenesen a szemetesbe került, levelek maradtak megválaszolatlanul, és Theresa néha, mint most is, kétségbeesett, hogy elrohan mellette az élete.

De hogyan változtathatna ezen? – Mindent a maga idejében – mondogatta Theresa édesanyja. Nem szabad persze elfelejteni, hogy az édesanyja otthon lehetett, nem kellett dolgoznia, és egy erős és makacs fiút egyedül felnevelnie. Nem értette meg azokat a nehézségeket, amelyekkel Theresának nap mint nap meg kellett küzdenie. Húga, Janet élete édesanyjuk életéhez hasonlított: Janet és a férje tizenegy éve boldog házasságban éltek, és volt három csodálatos kislányuk. Edward nem volt rendkívüli tehetséggel megáldott ember, de becsületesen élt, sokat dolgozott, gondoskodott a családjáról, és keresett annyit, hogy Janetnek nem kellett dolgoznia. Volt idő, amikor Theresa úgy gondolta, hogy ő is ilyen életre vágyik, még akkor is, ha ezzel le kellene mondania a karrierjéről.

Csakhogy nem élhetett így. Különösen azóta, hogy Daviddel elváltak. Ennek már három éve, pontosabban négy éve, ha hozzászámítja azt az egy évet, amikor külön éltek. Nem utálta a férjét azért, amit tett, de nem tisztelte többé. A házasságtöréssel, mindegy, hogy egy éjszakára szóló kaland, vagy hosszan tartó kapcsolat, nem tudott együtt élni. Attól sem érezte jobban magát, hogy David nem vette feleségül azt a nőt, akivel két évig tartott a viszonya. A férfi visszaélt a bizalmával, és Theresa soha többé nem tudott már hinni neki.

Egy évvel a válásuk után David visszaköltözött Kaliforniába, abba az államba, ahol született, és pár hónap múlva megismerkedett Annette-tel. Új felesége nagyon vallásos volt, és lassacskán sikerült a férfi érdeklődését is felkeltenie a vallás iránt. David, aki világéletében szabadelvű és szabadgondolkodású volt, mindig is vágyott az élet másfajta, fontosabb, súlyosabb eszméire. Ekkoriban rendszeresen járt templomba, és ráadásul a lelkipásztorral együtt házassági tanácsadóként is tevékenykedett. Vajon mit mondhat egy olyan embernek, aki ugyanazt teszi, mint ő, tanakodott gyakran Theresa, és hogyan tud másokon segíteni, ha a saját cselekedeteit sem tudta kordában tartani annak idején? Az asszonynak erről fogalma sem volt, és valójában nem is érdekelte. Annak viszont örült, hogy David még mindig törődik a fiával.

Természetesen amikor elváltak, rengeteg baráti kapcsolata is megszakadt. Most, hogy már nem volt férje, és megint egyedülálló lett, Theresa azt tapasztalta, hogy lekerült a barátok karácsonyi összejöveteleire vagy kerti mulatságaira meghívandók listájáról. Néhány barátja azért megmaradt. Gyakran az üzenetrögzítőjén hallott felőlük, és ugyanígy érték el a meghívásaik is, hogy ebédeljenek együtt, vagy menjen el hozzájuk vacsorára. Néha elfogadta a meghívásokat, de általában talált valami kifogást, hogy miért nem megy el. Úgy érezte, hogy ezek a barátságok már nem a régiek, és ez így is volt. Megváltoztak a körülmények, megváltoztak az emberek, és a világ ment tovább a maga megszokott útján.

Két kezén meg tudta számolni, hányszor randevúzott a válása után. Nem mintha nem lett volna vonzó nő. Kifejezetten csinos volt, legalábbis azt mondták neki. Sötétbarna haja simán omlott a vállára. Csillogó barna szemét, amely egyesek szerint a legszebb volt rajta, világosabb barna foltocskák tették még izgalmasabbá. Szinte ragyogtak a napsütésben. Edzésben volt, mindennap futott, így jóval fiatalabbnak látszott a koránál. Nem is érezte magát öregnek, bár ahogy az utóbbi időben belenézett a tükörbe, úgy látta, mintha a kora kezdené utolérni. Megjelent az első ránc a szeme körül, felfedezte az első ősz hajszálát is, és egyre fáradtabbnak érezte magát az örökös hajszától.

A barátai bolondnak nézték. – Jobban nézel ki, mint valaha – mondogatták. Theresa tényleg észrevette, hogy például bevásárlás közben, az áruval megrakott polcok között, férfiak pillantanak utána. De hát, sajnos, nem volt már húszéves, és nem is lesz soha többé. Igaz, nem is szeretett volna megint fiatal lenni, legfeljebb úgy, ha a fiatalsága a mai eszével párosulna. Mert különben biztosan összeakadna megint egy Davidhez hasonló figurával – valami jóképű férfival, aki semmilyen jó alkalmat nem szalaszt el, azt gondolván, hogy a játékszabályok rá nem vonatkoznak. A szabályokat azonban be kell tartani, különösen azokat, amelyek a házasságra vonatkoznak. Ezeket nem szabad áthágni. Theresa szülei, a húga és a férje, sőt Deanna és Brian is betartották a szabályokat. David miért nem tudta betartani őket? És miért térnek vissza a gondolatai mindig ugyanoda, ennyi év után? – tűnődött az asszony a sziklaszirten állva.

Talán azért – gondolta –, mert amikor végül megérkeztek a válási papírok, úgy érezte, valami meghalt benne. A méreg, amit először érzett, később szomorúsággá változott, mostanra pedig már közönyösség lett belőle. És bár állandóan lótott-futott, mégis úgy érezte, hogy azóta szinte semmi rendkívüli sem történt vele. Az egyik nap olyan volt, mint a másik, meg sem tudta különböztetni őket. Egyszer, körülbelül egy évvel ezelőtt, vagy negyedórán át azon gondolkodott az íróasztalánál ülve, hogy mikor csinált utoljára valamit igazán a kedve szerint. Semmi nem jutott az eszébe.

Az első hónapok nehezen teltek. Addigra lecsillapodott a mérge, már nem veszekedett Daviddel, és bosszút sem akart állni rajta. Energiájából csak annyira futotta, hogy önmagát sajnálja. Még Kevin állandó jelenléte sem enyhített magányosságán: úgy érezte, hogy teljesen egyedül maradt a világban. Egy ideig nagyon rosszul, csak néhány órát aludt éjszakánként. Az is előfordult, hogy munka közben felállt az íróasztalától, és elment az autójához, ahol magában sírdogált.

Most, három év elteltével, tiszta szívéből azt hitte, hogy soha többé senkit sem fog úgy szeretni, mint ahogy Davidet szerette. Első találkozásuk alkalmával Theresa nyomban tudta, hogy David az igazi. Elsőéves egyetemista volt, amikor a fiú megjelent az egyetem diákegyesülete által szervezett rendezvényen. Theresa olyan szerelmes volt, amilyen szerelmes csak egy fiatal lány tud lenni. Volt, hogy nem tudott elaludni, mert folyton David járt eszében, sőt az egyetemen gyakran nevetgélt magában, így akik szembetalálkoztak vele, már messziről mosolyogtak rá.

Hamar rájött azonban, hogy az ilyen őszinte szerelmek nem tartanak örökké. Az együtt eltöltött évek során házasságuk lassan átalakult. Felnőttek, megkomolyodtak – és eltávolodtak egymástól. Már nem emlékeztek rá, hogy voltaképp mi hozta őket össze annak idején. Emlékeiben kutatva, Theresa úgy érezte, David megváltozott, egészen más ember lett. Nem tudta pontosan meghatározni azt a pillanatot, amikor elkezdődött a változás. De bármi bekövetkezhet, amikor egy kapcsolat kezd kiégni, és Davidnél elindult ez a folyamat: véletlen találkozás valakivel a helyi videotékában, egy kis beszélgetés, majd meghívja az illetőt ebédre, s végül egy szállodai szobában kötnek ki, valahol Boston környékén.

A legrosszabb az volt az egészben, hogy Theresának néha még mindig hiányzott David: a jó megjelenése, az egykor annyira szeretett tulajdonságai. Jó volt David feleségének lenni, biztonságot és kényelmet jelentett, akár egy régi, megszokott ágy. Theresa megszokta, hogy van valaki mellette, akihez szólhat, és aki őhozzá szól. Hozzászokott, hogy a reggeli kávé kellemes illatára ébredt, és hiányzott neki egy másik felnőtt ember jelenléte a lakásban. Sok minden hiányzott neki. De mindennél jobban hiányzott, hogy nem volt, akihez odabújhatott volna, miközben kedves szavakat sugdos a fülébe.

Kevin még túl fiatal volt ahhoz, hogy mindezt megértse, és Theresa ugyan nagyon szerette, de ez most mégsem elégítette ki igazán, hiába volt ez a legszentebb anyai szeretet. Még most is gyakran bement Kevin szobájába, amikor már aludt, leült az ágya szélére, és nézte. Kevin ilyenkor békésnek, nyugodtnak és szépnek tűnt. A gyerek napközben állandóan lótott-futott, mindig volt valami dolga, éjszaka azonban, amikor nyugodtan szuszogott álmában, régen elfelejtettnek vélt érzések kerítették hatalmukba Theresát. Eszébe jutott, milyen volt Kevin csecsemőkorában. Ezek a csodálatos érzések azonban mit sem változtattak azon, hogy amikor kilépett Kevin szobájából, és lement a nappaliba, ahol töltött magának egy pohár bort, Harvey-n, a macskáján kívül nem volt más társa.

Még mindig arról álmodott, hogy egyszer majd beleszeret valakibe, aki a karjába veszi, és érezteti vele, hogy egyedül csak ő számít. Nagyon nehéz volt, szinte lehetetlen egy valamirevaló, rendes férfival találkozni az ő korában. A legtöbb harmincas éveiben járó férfi, akit ismert, már megnősült, vagy el is vált. Az elváltak pedig nála fiatalabbat kerestek, akit úgy alakíthatnak még, ahogy ők akarják. Ilyenformán maradtak az erősebb nem idősebb képviselői. Theresa úgy érezte, hogy bele tudna szeretni idősebb férfiba is, de azt is tudta, hogy tekintettel kell lennie a fiára is. Olyan férfira vágyott, aki jól bánna Kevinnel, és nem úgy, mint a megkívánt nő nemkívánatos koloncával. A valóság azonban az volt, hogy az idősebb férfiaknak már nagyobb gyermekeik voltak; általában nem nagyon vágytak arra, hogy másvalaki kamasz fiának a felnevelésével bajlódjanak az ezerkilencszázkilencvenes években. – Én már teljesítettem a feladatomat – jelentette ki félreérthetetlenül az egyik partnere a randevújukon. A kapcsolatuk ezzel véget is ért.

Theresa elismerte, hogy hiányzik neki a másik nem szeretete, ölelése, a bizalmas fizikai kapcsolat. Válása óta nem volt férfival. Lehetőségei természetesen adódtak – egy csinos nőnek sohasem okoz gondot találni valakit, akivel ágyba bújhat –, de ez nem volt az ő stílusa. Nem erre nevelték, és nem is akart ebben a tekintetben megváltozni. Számára a szex sokkal fontosabb, bensőségesebb volt annál, mint hogy akárkivel osztozzon benne. Valójában mindössze két férfi volt az életében – David, természetesen, és Chris, az első igazi barátja. Nem akarta kibővíteni a névsort pusztán néhány percnyi kellemes együttlét kedvéért.

Most, hogy Cape Codban töltötte a szabadságát, egyedül, férfi nélkül, legalább jól akarta érezni magát. Olvasni akart például, feltett lábbal, és egy pohár borral a kezében, végre egyszer úgy, hogy a háttérben nem villog a tévé képernyője. Levelet írni barátoknak, akikről már régen nem hallott. Későn kelni, sokat enni, és reggelenként futni, még mielőtt ellepi a tömeg a partot. Újra szabadnak szerette volna érezni magát, még ha rövid ideig is.

Vásárolgatni is akart ezen a héten, de nem a JC Penney-ben vagy a Searsben, vagy ott, ahol Nike sportcipőt és Chicago Bulls-pólót kínáltak eladásra, hanem Kevin számára unalmas, apró, hangulatos boltocskákban. Szeretett volna nyugodtan felpróbálni és megvenni néhány új ruhát, hogy meggyőzze magát, egyelőre még él, és csak úgy vibrál körülötte a levegő. Talán még fodrászhoz is elmegy. Évek óta nem változtatott a hajviseletén, és megunta, hogy mindennap ugyanúgy nézett ki. Ha pedig egy jóképű fickó randevúra hívná ezen a héten, talán el is menne, ha másért nem, hát azért, hogy felvegye valamelyik új ruháját.

Feltámadt optimizmussal körbenézett, hogy ott álldogál-e még a szalmakalapos ember, de kénytelen volt megállapítani, hogy ugyanolyan észrevétlenül tűnt el, mint ahogyan érkezett. Theresa is távozni készült. Lábai elgémberedtek a hideg vízben, és nem is gondolta, mennyire bonyolult feladat lesz majd leülni, hogy felhúzza a cipőjét. Mivel nem hozott magával törülközőt, kicsit habozott, hogy felvegye-e a zokniját. Végül nem húzta fel, elvégre tengerparton üdül, itt tulajdonképpen nem kell se cipő, se zokni.

Így kézben vitte tovább a cipőt és a zoknit is, miközben a ház felé baktatott. Egészen lenn, a vízparton sétált, amikor, félig a homokba temetve, megpillantott egy hatalmas követ pár centire a reggeli dagály legmagasabb pontjától. Érdekes, gondolta, a kő valahogy nem illett a környezetébe.

Közelebb érve látta, hogy milyen furcsa formája van a kőnek. Simának és hosszúkásnak tűnt, és amikor egészen közel ért hozzá, akkor látta csak, hogy nem is kő. Egy üvegpalack feküdt a lába előtt, amelyet valószínűleg egy rendetlen turista dobhatott el, vagy a helyi fiatalok közül valaki, aki szeretett esténként kijárni a tengerpartra. Theresa hátranézett, és a strand úszómestere magas székének a lábához erősítve meglátott egy szemetestartályt. Majd beledobja az üveget, gondolta, és ezzel letudja aznapi jó cselekedetét. Amikor lehajolt, hogy felvegye az üveget, meglepve látta, hogy be van dugaszolva egy parafa dugóval. Felemelte a palackot, a fény felé tartotta, és meglátta benne a spárgával átkötött papírtekercset.

Hevesen verni kezdett a szíve, mert eszébe jutott egy másik emlék. Nyolcéves volt, és a szüleivel Floridában nyaralt. A barátnőjével levelet írtak, palackba rakták, és vízre bocsátották. Választ azonban sohasem kaptak. Egyszerű levelet írtak, amolyan gyermekit. Jól emlékezett rá, hogy hazaérkezésük után hetekig rohangált a postaládához abban a reményben, hogy valaki megtalálta a levelet, és értesíteni akarja, hogy hol bukkant fel a levél. Miután sokáig semmi sem érkezett, csalódottság lett úrrá rajta. Az eset lassan emlékké vált, aztán teljesen feledésbe merült. Most azonban felébredt benne az a régi érzés. Kivel is volt akkor? Egy vele egykorú lánnyal... Tracyvel?... Nem... Stacey... igen, Stacey-vel. Stacey-nek hívták! Szőke volt a haja... a nagyszülei vigyáztak rá egész nyáron... és... és... és nem tudott egyébre visszaemlékezni, bármennyire is igyekezett.

Kezdte kihúzni a dugót, mintha titkon abban reménykedne, hátha ez az a palack, amelyet akkoriban küldött el, bár tudta, hogy ez lehetetlen. Ezt az üveget valószínűleg egy másik gyerek bocsátotta vízre, és amennyiben arra kéri a megtalálót, hogy válaszoljon, Theresa eleget tesz a kérésének. Talán még egy apró ajándékot is küld a képeslappal együtt Cape-ből.

A parafa dugó szorosan lezárta a palackot, és Theresa ujjai lecsúsztak róla, amikor megpróbálta kihúzni. Nem talált rajta jó fogást. Belevájta a körmét a dugó kiálló végébe, és próbálta meglazítani. Semmi változás. Most a másik kezével próbálkozott. Ezúttal a palackot a lába közé szorította, úgy próbálta kihúzni belőle a dugót. Éppen fel akarta adni a küzdelmet, amikor megmozdult a dugó. A sikertől megújult erővel újrakezdte a próbálkozást... megszorította a dugót... lassan csavargatta... és a dugó hirtelen meglazult, és könnyedén kijött az üvegből.

A palackot szájával lefelé fordította, és meglepődött, amikor a levél szinte magától leesett a homokba a lába mellé. Lehajolt, hogy felvegye. A levelet szorosan összekötötte az a valaki, aki írta. Ezért csúszhatott ki olyan könnyedén a palackból.

Theresa óvatosan kibogozta a spárgát. Legelőször a levélpapír keltette fel a figyelmét, amikor széttekerte az üzenetet. Ez nem gyerekmintás papír. Ez drága levélpapír, elegáns és vastag. Vitorlás hajó sziluettje díszítette a lap jobb felső sarkát. Maga a papírlap gyűrött volt, régies hatást keltett. Az az érzése támadt, hogy talán száz évig is utazhatott a palackban.

Talán valóban régi, gondolta Theresa. Igen – hallani lehetett történeteket palackokról, amelyek száz évig tartó tengeri utazás után értek partot. Ebben az esetben is erről lehet szó. Az is előfordulhat, hogy valódi régiséget, kortörténeti dokumentumot tart a kezében. Az írást tüzetesen megvizsgálta, és rögtön látta, hogy tévedett. A levél bal felső sarkában található dátum is ezt látszott igazolni: 1997. július 22.

A levelet tehát alig valamivel több, mint három hete írták.

Három hete? Csak?

Szeme továbbszaladt a lapon. Hosszú üzenet volt – a levélpapír mindkét oldalát teleírták vele –, és nem úgy tűnt, mintha az írója választ várna rá. Theresa gyorsan átfutotta a levelet, de sehol sem talált sem címet, sem telefonszámot, bár azt gondolta, hogy talán a szövegben majd megtalálja ezeket a fontos adatokat.

Furdalta a kíváncsiság, hogy vajon mi lehet a levélben, és akkor, egy meleg New England-i napot ígérő napfelkeltekor olvasta el először a levelet, amelyről nem tudhatta, hogy örökre megváltoztatja majd az életét.

1997. július 22.

Drága Catherine!

Nagyon hiányzol, édesem, azóta is, de a mai nap különösen nehéz, mert a tenger nekem énekel, és a dal kettőnk közös életéről szól. Szinte érzem, hogy mellettem vagy, miközben írom ezt a levelet, és rád emlékeztető vadvirágillat leng a levegőben, de most nem tudok igazán örülni neki. Egyre ritkábban jössz, és néha úgy érzem, hogy a személyiségem nagy része lassan elvész.

Pedig nagyon igyekszem. Este, amikor egyedül vagyok, hívni szoktalak, és amikor a legelviselhetetlenebb a fájdalmam, mindig megtalálod a módját, hogy visszatérj hozzám. Tegnap éjszaka álmomban a Wrightsville Beach-i kikötőben láttalak. A szél szerteszét fújta a hajadat, a szemedben visszatükröződtek a sápadt napsugarak. Megrémültem, ahogy a korlátnak dőlve megpillantottalak. Gyönyörű vagy, erre gondolok, amikor látlak. Ez olyan látványt nyújt, amelyet soha senki másban nem találok meg. Lassan elindulok feléd, és amikor végre felém fordulsz, akkor eszmélek rá, hogy mások is figyelnek Téged. – Ismered? – kérdezik tőlem féltékenyen. Te rám mosolyogsz, és én egyszerűen csak annyit válaszolok: – Jobban, mint magamat.

Amikor odaérek hozzád, megállok, és átölellek. Erre a pillanatra jobban vágyom, mint bármi másra. Ez éltet, és amikor viszonzod az ölelésemet, átadom magam a pillanatnak, és ismét megtalálom a lelki békém.

Felemelem a kezem, megsimogatom az arcod. Te hátrahajtod a fejed, és becsukod a szemed. A kezem erős, a bőröd selymes, és hirtelen azon tűnődöm, elhúzódsz-e tőlem. Persze ezt nem teszed. Soha nem is fordult elő, és ilyen alkalmakkor, mint a mostani, tudom, mi az életem célja.

Itt vagyok, hogy szeresselek, hogy a karomban tartsalak, hogy megvédjelek. Itt vagyok, hogy tanuljak Tőled, és viszontszeress. Itt vagyok, mert itt a helyem.

Majd, mint mindig, ködfátyol ereszkedik alá, miközben ölelkezünk. A távolban, a horizonton egyre sűrűsödik a köd. A köd közeledik, én meg rettegek. Lassan közeledik, elterül körülöttünk, körbevesz bennünket, akár egy fal. Mintha meg akarná akadályozni a menekülésünket. Akár a hömpölygő felhők, mindent eltakar, lezár, és a végén csak ketten maradunk.

Érzem, hogy elcsuklik a hangom, a szemem megtelik könnyel, mert tudom, elérkezett távozásod időpontja. Ahogy abban a pillanatban néztél rám, örökké kísért. Átélem szomorúságod és saját magányomat. A szívemben lakozó fájdalom, amely rövid ideig nem gyötört, egyre erősödik, ahogy elengedsz. Széttárod a két karodat, és visszalépsz a ködbe. Ez a Te világod, és nem az enyém. Veled tartanék, de válaszként Te csak megrázod a fejed. Mindketten jól tudjuk, hogy ez lehetetlen.

Majd összetört szívvel figyelem, ahogy alakod lassan szertefoszlik a ködben. Minden erőmmel azon vagyok, hogy emlékezzem erre a pillanatra, emlékezzem mindenre, ami veled kapcsolatos. De túl hamar, most is, mint mindig, eltűnsz, és mindent elborít a köd. Egyszer csak egyedül vagyok a mólón, és egy csöppet sem érdekel, mit gondolnak rólam mások, amikor lehajtom a fejem, és sírok és sírok és sírok.

Garrett

Második fejezet

– Sírtál? – kérdezte Deanna Theresától, amikor az megjelent a hátsó teraszon, kezében a palackkal és a levéllel. Zavarában elfelejtette kidobni a palackot.

Theresa elszégyellte magát, és megtörölte a szemét. Deanna közben letette az újságot, amit olvasott, és felállt a székből. Súlyfelesleggel küzdött – legalábbis amióta Theresa ismerte –, de ez nem akadályozta mindennapi tevékenységében, sőt kifejezetten fürgén mozgott. Aggodalom tükröződött az arcán.

– Jól vagy? Mi történt veled a parton? Csak nem esett valami bajod? – Elindult Theresa felé, hogy megfogja a kezét, és közben belebotlott az útjába eső székbe.

– Nem, semmi ilyesmi nem történt – mondta Theresa. – Csak találtam ezt a levelet, és... nem is tudom, elolvastam, és nem tudtam uralkodni magamon.

– Egy levelet? Milyen levelet? Biztos, hogy minden rendben van? – kérdezte Deanna.

– Persze hogy rendben, tényleg. A levelet egy palackban találtam, amelyet partra mosott a víz. Amikor kinyitottam, és elolvastam... – Elhallgatott, és Deanna kissé megnyugodott.

– Hát... akkor jó! Egy pillanatig azt hittem, valami szörnyű dolog történt veled. Attól féltem, talán valaki megtámadott vagy valami hasonló...

A szél egy hajtincset fújt Theresa arcába, aki elsimította, és elmosolyodott Deanna aggodalmaskodása hallatán.

– Á, dehogy... csak a levél nagyon mélyen megérintett. Butaság, tudom. Nem kellett volna ennyire elérzékenyülnöm. És bocsánatot kérek, amiért így rád ijesztettem.

– Ugyan! – mondta reszkető hangon Deanna. – Sohase bánd. Én már annak is örülök, hogy te jól vagy. – Egy pillanatra elhallgatott. – Mintha azt mondtad volna, hogy sírnod kellett a levél olvastán? Miért? Mi áll benne?

Theresa letörölte a könnyeit, átadta a levelet a barátnőjének, és odasétált ahhoz a kovácsoltvas asztalhoz, amely mellett Deanna eddig üldögélt. Még mindig zavarban volt amiatt, hogy sírt, ezért igyekezett minél gyorsabban összeszedni magát.

Deanna lassan elolvasta a levelet, és amikor végzett vele, odafordult Theresához. Az ő szeme is könnyes volt. Őt is meghatotta a levél.

– Cso... csodálatos a levél – szólalt meg nagy nehezen Deanna. – Egyike a legmeghatóbb írásoknak, amelyet valaha olvastam.

– Én is ezt gondoltam.

– Tehát a tengerparton találtad a homokban? Amikor futni voltál?

Theresa bólintott.

– Elképzelni sem tudom, miért pont itt mosta partra a víz – mondta Deanna. – Az öböl védett a tenger felől fújó széltől, és én sohasem hallottam Wrightsville Beachről.

– Én sem értem, de lehet, hogy tegnap este vetette ki a víz. Először majdnem elmentem mellette, míg rá nem jöttem, mi az.

Deanna végighúzta az ujjait az íráson, és elgondolkodott.

– Vajon kik lehetnek ők? Hogyan került a levél egy lezárt palackba?

– Fogalmam sincs.

– És nem is vagy kíváncsi rá?

Igazság szerint Theresa nagyon is kíváncsi volt. Elolvasta a levelet egyszer, elolvasta kétszer, sőt háromszor is. Milyen lenne, tűnődött magában, ha őt valaki ennyire szeretné?

– De, egy kicsit. És akkor mi van? Sohasem fogjuk megtudni.

– Mi a szándékod a levéllel?

– Talán elteszem. Valójában ezen még nem is gondolkoztam.

Deanna sokatmondó mosollyal hümmögött.

– Hogy ment reggel a futás?

Theresa ivott néhány kortyot abból a gyümölcsléből, amelyet az imént öntött ki magának.

– Remekül. Csodálatos volt a napkelte. Mintha a világmindenség ragyogott volna körülöttem.

– Azért tűnt úgy, mert megszédültél az oxigénhiánytól. Ez pedig a futás következménye.

Theresát szórakoztatta, amit Deanna mondott, és elmosolyodott.

– Ebből arra következtetek, hogy ezen a héten nem tartasz velem.

Deanna a kávéscsészéjéért nyúlt, bizonytalanság ült ki az arcára.

– Semmi esély rá. Az én esetemben a fizikai terhelés a hétvégi porszívózásra korlátozódik. El tudsz engem képzelni, ahogy futás közben lihegek és fújtatok a tengerparton? Talán még szívrohamot is kapnék.

– A futás valósággal felüdít, ha már hozzászoktál a terheléshez.

– Ebben valószínűleg igazad van, de én már nem vagyok olyan fiatal és edzett, mint te. Egyetlen alkalomra tudok visszaemlékezni, amikor futottam: gyerek voltam még, a szomszéd kutyája pedig kiszabadult a kertjükből, és megkergetett. Olyan gyorsan futottam, hogy átizzadt a nadrágom.

Theresa hangosan felnevetett.

– Tehát akkor mi a mai programunk?

– Arra gondoltam, elmehetnénk vásárolni, és a városban ebédelhetnénk. Mit szólsz hozzá?

– Mindjárt gondoltam, hogy valami ilyesmit vagy ehhez hasonlót fogsz ajánlani.

A két nő megbeszélte, milyen üzletekbe mennek majd. Deanna felállt, és elment még egy csésze kávéért. Theresa eközben alaposan szemügyre vette.

Deanna ötvenöt éves, kerek arcú, lassan őszülő nő volt. Rövidre vágott frizurát viselt, öltözködése is egyszerű volt, és mindent egybevetve, egyszerűen a legjobb ember volt, akit Theresa valaha is ismert. Deanna nagyon értett a zenéhez és a képzőművészethez. Munka közben szüntelenül Mozart vagy Beethoven nyugalmat árasztó zenéje hallatszott ki az irodájából az örökké rumlis hírszerkesztői helyiségbe. Optimizmus és humor lengte be a mindennapjait, és mindenki rajongott érte, aki ismerte.

Deanna visszament az asztalhoz, leült, és az öblöt nézte.

– Ugye ez a legszebb hely, ahol eddig jártál?

– Igen. Örülök, hogy meghívtál.

– Szükséged volt a kikapcsolódásra. Egészen egyedül lettél volna otthon a lakásodban.

– Úgy beszélsz, mintha az édesanyám lennél.

– Köszönöm a bókot.

Deanna átnyúlt az asztalon a levélért. Figyelmesen áttanulmányozta, összevonta a szemöldökét, de egyetlen szót sem szólt. Theresa úgy vette észre, mintha a levél emlékeket ébresztett volna benne.

– Min gondolkodsz?

– Azon tűnődöm... – válaszolta Deanna halkan.

– Min?

– Tehát amikor bent voltam a házban, a levélen gondolkodtam. Azon tűnődtem, mi lenne, ha a rovatodban közreadnánk a héten.

– Nem értem, miről beszélsz.

Deanna áthajolt az asztalon.

– Arról, amit az imént mondtam – az a véleményem, le kellene adni ezt a levelet a rovatodban ezen a héten. Biztosan tudom, hogy mások is örülnének, ha elolvashatnák. Ritkaság. Az embereknek szükségük van rá, hogy néha ilyen és ehhez hasonló írásokat olvassanak. Annyira megható. Szinte látom magam előtt, ahogy nők százai kivágják, és a hűtőgép ajtajára ragasztják, hogy a munkából hazatérő férjük is láthassa.

– Még azt sem tudjuk, ki írta és kinek a levelet. Nem gondolod, hogy először az ő engedélyüket kellene megszereznünk?

– Éppen ez az. Erre nincs lehetőségünk. Beszélhetek az újság jogtanácsosával, de biztos vagyok benne, hogy a közlés jogszerű lenne. Nem írnánk ki az igazi nevüket, és mindaddig, amíg nincs belőle anyagi hasznunk, illetve nem hozzuk nyilvánosságra, hogy honnan származik, a közreadás nem okozhat problémát.

– Én is úgy érzem, hogy nem ütközne törvénybe a megjelentetése, azonban abban nem vagyok biztos, hogy helyes-e. Az a véleményem, hogy ez egy igencsak személyes hangvételű levél. Nem vagyok meggyőződve arról, hogy szabadon kellene terjeszteni, és így bárki számára elérhetővé tenni.

– Az ilyen történetek érdeklik az embereket, Theresa. Az emberek imádják az ilyen dolgokat. Különben sincs semmi olyan a levélben, ami bárkire nézve is megszégyenítő lenne. Gyönyörű levél. És ne felejtsd el, ez a Garrett nevű férfi palackba zárta, és tengerre bocsátotta. Tudnia kellett, hogy egyszer valahol partra veti a víz.

Theresa megrázta a fejét.

– Nem tudom, Deanna...

– Akkor gondolkodj el rajta! Aludj rá egyet! Szerintem nagyszerű ötlet.

Theresa gondolatai a levél körül jártak, miközben levetkőzött, és elment zuhanyozni. Azon kapta magát, hogy a levelet író férfira – Garrettre, ha ez a valódi neve – gondolt. Vajon ki lehetett, ha egyáltalán létezett, Catherine? Magától értetődően a szeretője vagy a felesége, és biztosan elérhetetlen volt a férfi számára. Meghalt, tűnődött magában, vagy valami másért kellett elválniuk egymástól? És Garrett miért zárta a levelet egy palackba, és utána miért dobta a tengerbe? Az egészben volt valami furcsa. Működésbe lépett a riporterösztöne, és hirtelen az jutott az eszébe, hogy talán az üzenetnek nincs is semmi értelme. Lehet, hogy olyan emberrel áll szemben, aki szerelmes levelet szeretett volna írni, de nem volt kinek elküldenie. Akár egy olyan férfi is küldhette, aki örömét lelte abban, hogy a távoli tengerpartokon levelének olvastán magányos nőknek könnybe lábad a szemük. Azonban ahogy a szavak vissza-visszatértek a gondolataiban, be kellett látnia, hogy ezeknek a lehetőségeknek nincs alapjuk. Az üzenet valóban szívből jött. És férfi írta! Ő soha életében nem kapott még ilyen levelet. A neki szánt szívhez szóló érzelmeket szinte kivétel nélkül cifra, papírboltban vásárolható üdvözlőkártyán adták a tudtára. Sem David, sem a többi férfi, akivel élete során randevúzott, nem szeretett írni. Milyen lehet egy ilyen ember? – tette fel magának a kérdést újra meg újra Theresa. A valóságban is annyira figyelmes, gondoskodó, mint amilyennek a levél alapján tűnik?

Besamponozta a haját, és addig dörzsölte, amíg a sampon erősen habzani nem kezdett, majd alaposan leöblítette. A gondolataiban kavargó kérdéseket a hideg víz kimosta a fejéből. Hajmosás után jól beszappanozta magát, és a mosdókesztyűvel lecsutakolta a testéről a port, piszkot. Sokáig tisztálkodott, majd kilépett a zuhany alól.

Törülközés közben alaposan szemügyre vette magát a tükörben. Nem túl rossz ahhoz képest, hogy egy kamasz fiú harminchat éves mamája, gondolta. Mellei mindig kicsik voltak, ez serdülőkorában igencsak zavarta, de ma már szinte örült ennek, mert így nem ereszkedtek meg, nem fonnyadtak össze, mint a hozzá hasonló korú nőknek. A sok testedzésnek köszönhetően büszke lehetett lapos hasára és hosszú, vékony lábára. Szarkalábak is alig mutatkoztak a szeme sarkában, de ennek nem is igazán volt jelentősége. Mindent összevetve, elégedett volt azzal, amit aznap reggel a tükörben látott. Hogy nem talált sok hibát a megjelenésében, az annak volt köszönhető, hogy szabadságon volt.

Mielőtt felvette világosdrapp rövidnadrágját, ujjatlan fehér blúzát és barna szandálját, leheletfinoman kifestette magát. Tudta, hogy egy órán belül felmelegszik az idő, és a levegő páratartalma elviselhetetlen lesz. Remélte, hogy az időjárásnak megfelelően öltözködött, így jól fogja érezni magát, és kényelmesen sétál majd Provincetownban. Kinézett a fürdőszoba ablakán. A nap már magasabban állt az égen, mint gondolta volna. Csak el ne felejtse bekenni magát napvédő krémmel. Ha nem keni be a testét, rögtön leég. Tapasztalatból tudta, hogy a legbiztosabban úgy ronthatja el a tengerparti pihenését, ha jól leég.

Kint a teraszon Deanna reggelihez terített. Sárgadinnye, grépfrút és meleg péksütemény volt az asztalon. Theresa leült, és – a barátnője megint véget nem érő fogyókúráinak egyikével küszködött – zsírszegény krémsajtot kent a péksüteményre, miközben hosszan beszélgettek kettesben. Brian golfozott, mint ezen a héten minden áldott nap. Reggel golfozott csak, mert valamilyen gyógyszert szedett, amely Deanna szerint „rémes dolgokat művel a bőrével, ha túl sok időt tölt a napon”.

Brian és Deanna harminchat éve ismerték egymást. Főiskolás korukban szerettek egymásba, a főiskola elvégzését és a diplomaszerzést követő nyáron házasodtak össze, rögtön azután, hogy Brian állást vállalt egy pénzügyi szaktanácsadó cégnél Bostonban. Nyolc évvel később Brian társtulajdonos lett, és tágas házat vásároltak Brookline-ban, ahol kettesben éltek az elmúlt huszonnyolc évben.

Mindig szerettek volna gyermekeket, azonban Deanna hatévi házasság után sem esett teherbe. Nőgyógyászhoz fordultak. Akkor tudták meg, hogy Deanna petevezetékei elzáródtak, és ilyenformán nem lehetett saját gyermekük. Évekig próbálkoztak az örökbefogadással. A várakozási lista olyan hosszúnak bizonyult, hogy végül reményüket vesztve felhagytak a próbálkozással. Ezt az időszakot sötét évek követték. A barátnője régebben bizalmasan elmesélte Theresának, hogy akkoriban úgy tűnt, a házasságuk végérvényesen megromlott. Deanna munkába állt, hogy betöltse az életében tátongó űrt. Az idő tájt kezdett a Boston Timesnál, amikor még kevés nő dolgozott ezen a pályán, és lassacskán végigjárta a vállalati hierarchiát. Tíz éve nevezték ki főszerkesztőnek, ő pedig azonnal oltalma alá vette a női riportereket. Theresa volt az első tanítványa.

Miután Deanna felment az emeleti fürdőszobába, hogy lezuhanyozzon, Theresa gyorsan átfutotta az újságot, és ránézett az órájára. Felállt a helyéről, a telefonhoz ment, és David számát tárcsázta. Még mindig kora reggel volt ott, csak hét óra, de jól tudta, hogy ekkorra már az egész család felébredt. Kevin rendszerint hajnalban kelt, együtt a nappal, és most az egyszer boldog volt, hogy valaki más is osztozik vele ebben a csodálatos élményben. Az asszony fel-alá sétált, kezében a telefonkagylóval. A telefon néhányat csengett, mielőtt Annette felvette volna. Theresa jól hallotta a televízió hangját és a kisbaba sírását a háttérben.

– Helló, Theresa vagyok. Kevin ott van valahol?

– Ó, helló. Természetesen itt van. Várj egy pillanatot. – A telefonkagyló koppant a pulton, és Theresa jól hallotta, ahogy Annette a telefonhoz hívta Kevint. – Kevin, téged keresnek. Theresa van a vonalban.

Theresának rosszabbul esett, mint gondolta volna, hogy Annette nem azt mondta Kevinnek, hogy a mamája keresi, hanem csak Theresaként emlegette, de szerencsére nem sok ideje maradt ezen tűnődni.

Kevin lihegett, ahogy felvette a kagylót.

– Szia, anya. Hogy vagy? Hogy telik a szabadságod?

Theresára Kevin hangja hallatán hirtelen rátört a magány, egyedül érezte magát. Kevinnek még mindig vékony, gyerekes hangja volt, de édesanyja pontosan tudta, hogy csak rövid idő kérdése, hogy megváltozzon.

– Csodálatos, de még csak tegnap este értem ide. Nem sokat csináltam eddig, a ma reggeli futástól eltekintve.

– Sokan voltak a parton?

– Nem, de amikor hazafelé mentem, néhányan akkor indultak a partra. És ti mikor utaztok apáddal?

– Néhány napon belül. Hétfőtől lesz szabadságon, valószínűleg akkor indulunk. Éppen az irodájába készül. Szeretne minden munkát elvégezni, hogy nyugodtan mehessen szabadságra. Akarsz vele beszélni?

– Nem, nincs miért. Csak azért hívtalak, hogy jó utat és kellemes szórakozást kívánjak.

– Szuper lesz. Láttam a vízi túráról készült prospektust. Néhány sebes folyású szakasz remeknek tűnik.

– De ugye vigyázol magadra?

– Anya, nem vagyok már gyerek!

– Tudom, tudom. Csak nyugtasd meg régimódi anyádat.

– Rendben, megígérem. Mindig rajtam lesz a mentőmellényem. – Rövid hallgatás után Kevin még azt mondta: – Ugye tudod, hogy ott nem lesz telefonunk? Csak akkor tudunk majd beszélni, ha visszaérek.

– Persze, tudom. Majd akkor hívlak. Biztosan jól fogod magad érezni.

– Fantasztikusnak ígérkezik a túra. Úgy szeretném, ha velünk jöhetnél! Csodálatosan éreznénk magunkat.

Theresa egy pillanatra lehunyta a szemét, mielőtt válaszolt volna. Ezt a fogást a pszichológusától tanulta. Amikor Kevin arról beszélt, hogy ők hárman újra együtt lehetnének, arra törekedett, hogy nehogy olyasmit mondjon, amit később megbánna. Hangja a lehetőségekhez képest vidáman csengett.

– Neked és apádnak szükségetek van rá, hogy kettesben legyetek. Tudom, hogy nagyon hiányoztál neki. Van miről beszámolnotok egymásnak, és ő legalább annyira várja ezt az utat, mint te. – Így van, ez nem is volt olyan nehéz.

– Apa ezt mondta neked?

– Igen. Nem is egyszer!

Kevin hallgatott.

– Anya, hiányozni fogsz nekem. Felhívhatlak, amikor visszaérünk, hogy elmeséljem, mi történt az úton?

– Természetesen. Bármikor telefonálhatsz. Szeretném, ha mindent elmondanál. – Majd így folytatta: – Nagyon szeretlek, Kevin.

– Én is nagyon szeretlek, anya.

Theresa letette a kagylót. Most is, mint mindig, amikor Kevin az apjával volt, és csak telefonon tudtak beszélni egymással, egyszerre érezte magát boldognak és szomorúnak.

– Ki volt az? – kérdezte a háta mögött álló Deanna. Időközben lejött az emeletről. Sárga tigriscsíkos blúzt, piros rövidnadrágot, fehér zoknit és Reebok edzőcipőt viselt. Ruházata messziről elárulta: „Turista vagyok!” Theresának össze kellett szednie magát, hogy el ne mosolyodjon.

– Kevinnel beszéltem. Felhívtam.

– Minden rendben van? – kérdezte Deanna, miközben kivette a szekrényből a fényképezőgépét, hogy kiegészítse az öltözékét.

– Jól van. Néhány nap múlva indul a túrára.

– Jól hangzik, nagyon jól. – A fényképezőgépet a nyakába akasztotta. – Most, hogy ezt elintézted, induljunk vásárolni. Új nőt kell belőled varázsolnunk.

Deannával vásárolni külön élményt jelentett.

Provincetownban a délelőtt további részét és a kora délutáni órákat különböző boltokban töltötték. Theresa három új ruhát és egy fürdőruhát vásárolt, mielőtt Deanna bevonszolta volna a Nightingales fehérneműboltba.

Deanna egészen megvadult ebben az üzletben. Természetesen nem magának, hanem Theresának talált jobbnál jobb fehérneműket. Odarontott a polcokhoz, lekapott egy csipkés, átlátszó bugyit, hozzá való melltartóval, és magasra emelte, hogy Theresa jól láthassa, majd megjegyzéseket fűzött a felmutatott áruhoz. – Meglehetősen vad – mondta az egyikre. – Nincs véletlenül ebben a színben? – érdeklődött máskor. Természetesen több tucat más és más fazonú és színű fehérnemű között válogathatott még úgy is, hogy némelyiket azonnal kizárta a szóba jövő lehetőségek közül. Theresa csak nevetett, amikor Deanna előjött egy újabb csodával. A barátnője őszinte gátlástalansága lenyűgözte az asszonyt. Ezt irigyelte is tőle, és imádta is érte. Deannát tényleg nem érdekelte, hogy mit gondolnak mások, és Theresa gyakran szeretett volna olyan lenni, mint Deanna.

Végül hagyta, hogy Deanna megvegye az általa kiválasztott két fehérneműt – végtére is szabadságon vagyok, gondolta Theresa –, majd elmentek egy lemezboltba, ahonnan pár perc után távoztak. Deanna szerette volna megvásárolni Harry Connick Jr. legutolsó CD-jét (– Olyan helyes fiú – mondta), Theresa pedig John Coltrane egyik régebbi dzsesszfelvételét vette meg. Amikor visszaértek a házba, Brian az újságot olvasta a nappaliban.

– Jó napot mindenkinek. Már kezdtem aggódni miattatok. Hogyan telt a napotok?

– Remekül – válaszolta Deanna. – Provincetownban ebédeltünk, aztán vásárolgattunk. Neked hogy ment ma a játék?

– Elég jól. Ha nem rontottam volna az utolsó két lyukon, nyolcvanat értem volna el.

– Kicsit többet kellene játszanod, amíg igazán belejössz.

Brian felnevetett.

– És te mit szólnál hozzá?

– Én? Semmit!

Brian mosolygott, és továbblapozott az újságban. Örült, hogy ezen a héten jóval több időt tölthet a golfpályán. Deanna az újságlapozgatásból rájött, hogy Brian szeretne tovább olvasni, és Theresa fülébe súgta:

– Higgy nekem! Hagyd, hogy a férfi eljárjon golfozni, és akkor nem szól semmiért, és nem elégedetlenkedik.

Theresa a délután hátralévő részében magukra hagyta őket. Még mindig meleg volt, így felvette a délelőtt vásárolt új fürdőruháját, fogott egy törülközőt, egy összecsukható széket meg a People újságot, és lement a partra.

Lustán lapozgatta a People-t, bele-beleolvasott egy-egy cikkbe, de valójában nem igazán érdekelte, mi történik mostanság a gazdagokkal és híresekkel. Körülötte mindenütt a vízben lubickoló vagy homokozó gyerekek zsivaja hallatszott. Theresától kissé távolabb két fiú és egy férfi, valószínűleg az apjuk, homokvárat épített közvetlenül a víz partján. A lágyan csapkodó hullámok hangja nyugtatólag hatott Theresára. Letette az újságot, behunyta a szemét, és az arcát a nap felé fordította.

Szeretett volna egy kis színt felszedni, mire visszatér Bostonba a munkájához, ha másért nem, legalább azért, hogy messziről látszódjon rajta: mostanában semmittevéssel töltötte a napjait. Még a munkahelyén is az a hír járta róla, hogy folyton dolgozik. Ha éppen nem hetente megjelenő cikkének megírásával volt elfoglalva, akkor a vasárnapi számban lévő rovatát szerkesztette, vagy az interneten kutatott valami után, vagy a gyermekek fejlődésével foglalkozó újságokban merült el. A munkahelyén előfizettek számára minden jelentős, gyermeknevelésről és gyermekkorról szóló újságra, illetve egyéb, a dolgozó nőknek szánt sajtótermékre. Jártak még neki orvosi szaklapok is, amelyeket rendszeresen átböngészett, hátha érdekfeszítő témájú cikkekre lel, amiken tovább dolgozhat.

A rovat mindig rejtegetett meglepetéseket – lehet, hogy részben ennek köszönhette a sikerét. Néha válaszolt a kérdésekre, máskor pedig a gyermeknevelés témakörében ismertette a legutóbbi kutatások eredményeit, kiegészítve saját magyarázatával. A legtöbb cikkében a gyermeknevelés örömeiről számolt be, máskor a nehézségeiről. Írt az egyedülálló anyák küzdelméről, mely, úgy látszott, érzékenyen érintette a bostoni nőket. Váratlanul érte, hogy a rovata meglehetősen népszerű lett a helyiek között. Eleinte büszkeséggel töltötte el, hogy megjelenik a fényképe a rovata felett, és zártkörű rendezvényekre kap meghívásokat, de annyi elfoglaltsága volt, hogy szinte alig maradt ideje élvezni ezeket az összejöveteleket, és kihasználni a lehetőségeket, amelyek ilyen alkalmakkor adódtak. Később a kínálkozó lehetőségeket már csak a munkájával járó juttatásnak tekintette – kellemes dolognak, amely mégsem jelentett sokat a számára.

Már egy órája a napon feküdt, amikor úgy érezte, hogy nagyon melege van, és elindult megmártózni a vízben. Belegázolt derékig, és az első kis hullám érkezésekor alámerült. A hideg vízben eleinte levegő után kapkodott. A mellette álló férfi jókat kuncogott rajta.

– Jól felfrissít, igaz? – kérdezte a férfi. Theresa bólogatott.

Magas, sötét hajú férfi volt. Egy másodpercig megfordult Theresa fejében, hogy a férfi talán így próbál megismerkedni vele. A közelben játszadozó gyerekek „apa, apa!” kiáltásai azonban gyorsan kijózanították. Még néhány percet töltött a vízben, majd visszament a nyugágyához. Időközben kezdett kiürülni a tengerpart. Ő is összecsomagolt, és elindult haza.

A házban Brian golfközvetítést nézett a tévében, Deanna pedig egy könyvet olvasott. A könyv borítóján fiatal, jóképű, ügyvéd kinézetű férfi volt látható. Deanna felnézett a könyvből.

– Milyen volt a parton?

– Remek. Csodálatosan sütött a nap, de a víz jó hideg, amikor alámerülsz.

– Ez mindig így van. Elképzelni sem tudom, hogy az emberek hogyan tudnak néhány percnél tovább a vízben maradni.

Theresa felakasztotta a törülközőjét az ajtó melletti fogasra. Háttal Deannának kérdezte:

– Milyen a könyv?

Deanna becsukta a könyvet, és továbbra is a kezében tartva, a borítóját mustrálta.

– Nagyszerű. A néhány évvel ezelőtti Brianre emlékeztet.

– Micsoda? Hogy mondtad? – horkant fel ennek hallatán Brian, de szemét le nem vette a tévé képernyőjéről.

– Ó, semmi, drágám! Csak emlékezem! – Deanna ezzel Theresához fordult. – Játszunk kopogós römit?

A barátnője imádott kártyázni. Két bridzsklubnak is a tagja volt, úgy dámázott, akár egy bajnok, és nyilvántartást vezetett minden nyertes pasziánszjátszmájáról. Amikor idejük megengedte, Deanna és Theresa mindig kopogós römit játszott, hiszen ez volt az egyetlen kártyajáték, amelyben Theresa legalább reménykedhetett győzelmi esélyében.

– Miért is ne!

Deanna boldogan megjelölte az oldalt, ahol tartott, letette a könyvet, és felállt a helyéről.

– Tudtam, hogy megbízhatok benned. A kártya kint van az asztalon.

Theresa törülközőt tekert a dereka köré, és kiment a teraszra az asztalhoz, ahol reggeliztek. Deanna rövidesen követte két doboz cukormentes kólával a kezében, leült Theresával szemben, és felvette a pakli kártyát az asztalról. Kevert és osztott, majd felnézve a kártyáiból azt mondta:

– Egészen kipirult az arcod. Erősen süthetett a nap.

Theresa a kártyáját rendezgette.

– Azt hittem, megsülök.

– Találkoztál valaki említésre méltó egyénnel?

– Nem igazán. Olvastam, és pihentem a napon. Szinte mindenki a családjával van lenn a parton.

– Milyen kár!

– Ezt most miért mondod?

– Kicsit reménykedtem, hogy ezen a héten találkozol egy különleges emberrel.

– Te vagy a különleges.

– Tudod, mire gondolok. Reméltem, hogy ezen a héten találsz magadnak valakit. Olyan férfit, akitől azonnal eláll a lélegzeted.

Theresa meglepetten emelte fel a fejét.

– Miről jutott ez az eszedbe?

– A napsütés, a tenger, a szelek. Nem is tudom. Talán az erős napsugárzás ártott meg az agyamnak.

– Én nem igazán kerestem ilyen férfit, Deanna.

– Soha?

– Tulajdonképpen nem.

– Hát ez baj!

– Nem kell ebből nagy ügyet csinálni. Csak pár éve váltam el.

Theresa lerakta a káró hatost, amelyet Deanna felvett, mielőtt megszabadult volna a treff hármasától. Deanna úgy beszélt, ugyanazzal a hanglejtéssel, mint az édesanyja, amikor hasonló dolgokról beszélgettek.

– Már három éve. Nincs senkid, akit rejtegetsz előlem?

– Nincs.

– Senki?

Deanna a kőr négyest húzta az előtte fekvő kártyacsomagból.

– Nincs senki. Nem csak rólam van szó, tudod jól. Nagyon nehéz manapság ismerkedni. Nem sok időm marad esténként elmenni otthonról, hogy megismerkedhessek valakivel.

– Persze, pontosan tudom. Csak arról van szó, hogy annyi szépet és jót tudnál valakinek nyújtani. Tudom, van valahol valaki, aki arra vár, hogy veled találkozzon.

– Én is úgy érzem, de még nem sikerült megtalálnom.

– Keresed egyáltalán?

– Amikor lehetőségem adódik. De a főnököm igazán nehéz eset, tudod. Egy pillanatig sem hagy nyugton.

– Talán beszélnem kellene vele.

– Talán igen – mondta Theresa, és mind a ketten elnevették magukat.

Deanna húzott a pakliból, és eldobta a pikk hetest.

– Egyáltalán randevúztál mostanában?

– Nem igazán. Nem, amióta Matt hogyishívják azt mondta nekem, hogy nem kell neki olyan nő, akinek gyermeke van.

Deanna lesütötte a szemét.

– A férfiak néha szemtelenül őszinték tudnak lenni, és ő tökéletes példa erre. Az ilyen típusú fickók megérdemelnék, hogy a fejüket táblára erősítve a falra függesszék az alábbi felirattal: „Tipikus Egocentrikus Hím”. De azért nem mind ilyenek. Van nagyon sok igazi férfi a nagyvilágban – férfiak, akik egy szemvillanás alatt beléd szeretnének.

Theresa felvette a hetest, és eldobta a káró hatost.

– Látod, ezért szeretlek, Deanna. Olyan kedves dolgokat tudsz mondani.

Deanna húzott a pakliból.

– Igazat beszélek. Higgy nekem. Csinos vagy, sikeres és intelligens. Tucatnyi férfit találhatnék, aki boldogan randevúzna veled.

– Biztosan találnál, ám ez még nem feltétlenül jelentené azt, hogy én is elégedett lennék velük.

– Mert még esélyt sem adsz nekik.

Theresa összerázkódott.

– Lehet. De én sem akarok az öregek otthonában egyedül meghalni. Hidd el nekem, borzasztóan szeretnék újra szerelmes lenni. Minden vágyam, hogy találkozzam egy csodálatos férfival, akivel holtomiglan-holtodiglan boldogan együtt élhetnék. Jelenleg pedig egyszerűen nem ez az elsőrendű célom. Kevin és a munkám minden időmet leköti.

Deanna néhány másodpercig nem válaszolt. Eldobta a pikk kettest.

– Attól tartok, félsz.

– Félek?

– Egyértelműen. Na nem azért, mintha gond lenne ezzel.

– Miért mondasz ilyeneket?

– Mert tudom, hogy David mennyire megbántott, és azt is tudom, hogy én például nagyon tartanék egy ilyen eset megismétlődésétől, ha hasonló helyzetben lennék. Kétszer is meggondolja magát az ember ilyen tapasztalattal a háta mögött, mondják az öregek. Sok igazság van benne.

– Valóban. Abban is biztos vagyok azonban, hogy tudni, érezni fogom, ha az igazival találkozom. Hiszek ebben.

– Milyen férfit keresel?

– Nem is tudom...

– Biztosan tudod. Mindenkinek van némi fogalma arról, hogy mit akar igazán.

– Nem mindenkinek.

– Neked tudnod kell. Legyen határozott elképzelésed, vagy ha ez nem megy, kezdd azzal, amit nem szeretnél – például... rendben lenne, ha egy motorosbanda tagja lenne?

Theresa mosolygott, és húzott egy kártyát a pakliból. Egyre jobban alakultak a lapjai. Még egy kártya, és megnyeri a játszmát. Eldobta a kőr bubit.

– Miért érdekel ez téged ennyire?

– Csak szeretném, ha a kedvében járnál egy régi jó barátodnak, megteszed?

– Rendben. Motorosbanda kizárva, annyi biztos – mondta Theresa. Eltűnődött egy pillanatra. – Hm... talán a legfontosabb, hogy olyan férfi legyen, aki hűséges hozzám, pontosabban hűséges tudna lenni hozzánk, mindvégig. Ismertem már másmilyen férfit, és nem tudnám még egyszer átélni a csalódást. És azt hiszem, ha lehetséges, korombeli vagy velem körülbelül azonos korú férfival szeretnék megismerkedni. – Theresa itt megállt, és elmerült a gondolataiban.

– És?

– Adj egy kis időt, gondolkodom. Ezt nem olyan egyszerű megfogalmazni, mint hiszed. Talán a szokásos klisék szerint gondolkodnék – szeretném, ha jóképű, kedves, intelligens és elbűvölő lenne, tudod, minden olyan jó tulajdonsággal rendelkezne, amire egy nő vágyik egy férfival kapcsolatosan.

Theresa megint gondolkodott, Deanna felhúzott egy bubit. Tulajdonképpen meg volt elégedve, hogy Theresát szóra bírta.

– És?

– Úgy kellene Kevinnel viselkednie, törődnie, mintha a saját fia lenne, ez nagyon fontos nekem. Ó, és legyen romantikus. Szeretnék egyszer-másszor virágot kapni tőle. Legyen továbbá sportos. Nem tudnék tisztelni egy férfit, akit legyőzök szkanderban.

– Ennyi?

– Igen, ennyi!

– Akkor lássuk, hogy jól értettem-e mindent. Olyan férfira vágysz, aki hűséges, elbűvölő, jóképű, harmincvalahány éves, és még intelligens, romantikus és sportos is. És jól kell bánnia Kevinnel, igaz?

– Pontosan eltaláltad.

Deanna nagyot sóhajtott, és kiterítette a lapjait az asztalon.

– De legalább nem vagy válogatós – mondta. – Römi.

Amikor végérvényesen vesztett a kopogós römiben, Theresa bement a házba, hogy beleolvasson az egyik könyvbe, amelyet magával hozott. A ház hátsó végében leült az ablaknál. Deanna is visszatért korábbi olvasmányához. Brian egy újabb golfversenyt talált a televízióban. A délután további részében mohón szívta magába a látnivalókat, és ha valamelyik mozdulat vagy esemény különösen felkeltette az érdeklődését, hangos megjegyzéseket tett csak úgy magában.

Aznap este hat órakor – a golfközvetítés végét követően – Brian és Deanna sétálni mentek a tengerpartra. Theresa a házban maradt, és az ablakból figyelte őket, ahogy kéz a kézben sétálnak a vízparton. Ideális pár, gondolta. Érdeklődési körüket tekintve teljességgel eltértek egymástól, és ez a különbözőség inkább összetartja őket, mint taszítja.

Napnyugta után hármasban Hyannisba mentek autóval, és a környék teljes joggal egyik legjobbnak tartott éttermében, a Sam’s Crabhouse-ban vacsoráztak. Amikor megérkeztek, az étterem zsúfolásig tele volt, egy órát kellett várniuk, mire asztalhoz jutottak. A fűszervajas rák megért minden fáradságot. Fokhagymával ízesített fűszervajat ettek a rákkal, és hárman hat sört ittak meg két óra leforgása alatt. A vacsora vége felé Brian a tengerparton talált levél felől kérdezősködött.

– Elolvastam, amikor visszaértem a golfozásból. Deanna kitűzte a hűtőszekrényre.

Deanna megvonta a vállát, és nevetett. Theresához fordulva egyetlen szót sem szólt, a szeme mégis elárulta, hogy mire gondol: „Megmondtam előre, valaki megteszi.”

Brian megitta a sörét, és így folytatta:

– Figyelemre méltó levél. Olyan szomorúnak tűnik.

– Szerintem is. Én is így éreztem, amikor elolvastam.

– Tudod, merre van Wrightsville Beach?

– Nem. Még sohasem hallottam róla.

– Észak-Karolinában van – mondta Brian, és cigarettáért nyúlt a zsebébe. – Jártam arra egyszer egy golftorna keretében. Csodálatos pályák vannak ott. Kicsit laposak, de lehet rajtuk játszani.

Deanna egyetértése jeléül bólogatott.

– Ami Briant illeti, minden, ami vele kapcsolatos, a golfból ered.

– Hol van Észak-Karolina? – érdeklődött Theresa. Brian meggyújtotta a cigarettáját, és kifújta a füstöt. Még lengett körülötte a füst, de már válaszolt is.

– Wilmington közelében – de az is lehet, hogy Wilmington része, nem tudom pontosan, hol vannak a határai. Kocsival körülbelül másfél órányi távolságra van észak felé Myrtle Beachtől. Hallottál valaha A rettegés foka című filmről?

– Hogyne!

– A Fear-fok Wilmingtonban van, itt forgatták a filmet. Rengeteg filmet forgatnak ott. A legnagyobb filmes vállalatok mind ott vannak a városban. Wrightsville Beach a part közelében található sziget. Ezen a helyen száll meg sok színész a helyszíni forgatások idején.

– Hogyan lehetséges, hogy sohasem hallottam róla?

– Nem tudom. Talán mert Myrtle Beach kapja a nagyobb figyelmet, de itt délen nagyon népszerű. Csodálatosak a strandjai – fehér homok, meleg víz. Pihenésre kiválóan alkalmas, ha az embernek akad egy hét szabadideje.

Theresa nem válaszolt. Deanna szólalt meg ismét, és úgy tűnt, hogy titokban tervez valamit.

– Most már tehát tudjuk, hogy honnan származik ismeretlen szerzőnk.

Theresa összerázkódott.

– Magam is így gondolom, de azért nem tudhatjuk biztosan. Akár az is elképzelhető, hogy ott csak üdülni voltak, vagy látogatóban valakinél. Még nem biztos, hogy ott is él.

Deanna megrázta a fejét.

– Szerintem nincs igazad. A levél stílusa – mintha az álmát a valóságból merítette volna – olyan igazinak tűnt, nem valószínű, hogy arról a helyről szólt volna, ahol mindössze egyszer vagy kétszer járt.

– Sokat gondolkoztál ezen, ugye?

– Az ösztönök. Megtanulsz hallgatni rájuk. Van rá egy fogadásom, hogy Wrightsville Beachen vagy Wilmingtonban lakik.

– És akkor mi van?

Deanna Brian felé nyúlt, kivette a kezéből a meggyújtott cigarettát, nagyot szívott belőle, letüdőzte a füstöt, és végül nem adta vissza a cigit Briannek. Évek óta így csinálta. Azzal áltatta magát, hogy mivel nem ő gyújtotta meg, nem is szenvedélyes dohányos. Brian, mintha mi sem történt volna, rágyújtott egy másik cigarettára. Deanna előredőlt.

– Átgondoltad, hogy közreadjuk-e a levelet?

– Nem igazán. Most sem vagyok meggyőződve arról, hogy jó ötlet lenne.

– Mi lenne, ha nem használnánk az igazi nevüket, csak a kezdőbetűket? Wrightsville Beach nevét is megváltoztathatjuk, ha szeretnéd.

– Miért ilyen fontos neked ez az ügy?

– Mert messziről felismerem az érdekes történeteket. Sőt mi több, szerintem rengeteg ember érdeklődését is felkeltené. Manapság annyira elfoglaltak az emberek, hogy a romantika szinte kihalóban van. Ez a levél a bizonyíték arra, hogy érdemes, van még remény.

Theresa önkéntelenül a hajához nyúlt, ujjai közé vett egy hajtincset, és tekergetni kezdte. Ez gyerekkori szokása volt, mindig a haját csavargatta, amikor gondolkodott valamin. Sokáig hallgatott, majd megszólalt:

– Rendben.

– Megteszed?

– Igen, de mint ahogy mondtad, a nevük kezdőbetűjét használjuk, és kihagyjuk a Wrightsville Beachről szóló részt. Én pedig pár soros bevezetőt írok hozzá.

– Annyira örülök! – kiáltott fel gyermeki lelkesedéssel Deanna. – Tudtam, hogy így döntesz. Holnap elküldjük faxon.

Még aznap este a dolgozószobában, az íróasztal fiókjában talált papírra Theresa kézzel megírta a bevezetőt. Ahogy végzett vele, átment a szobájába, a két oldalt az éjjeliszekrényére tette, majd lefeküdt. Nyugtalanul aludt azon az éjszakán.

Másnap Theresa és Deanna bementek Chathambe, és beíratták a levelet a másolószaküzletben. Erre azért volt szükség, mert egyikük sem vitte magával a laptopját, és Theresa ragaszkodott ahhoz, hogy az írás bizonyos adatokat ne tartalmazzon, így ez tűnt a legkézenfekvőbb megoldásnak. A levelet a másnapi számban akarták megjelentetni.

A délelőtt és a délután további része pontosan úgy telt, mint az előző napon – bevásárlás, napozás a tengerparton, könnyed beszélgetések és ízletes vacsora. Másnap, amikor megérkezett az újság, Theresa volt az első, aki elolvasta. Korán ébredt, a mindennapos futásán is túl volt. Mire Deanna és Brian felkelt, már átfutotta a cikket.

Négy nappal ezelőtt szabadságon voltam, a régi idők dalait hallgattam a rádióban, amikor egyszer csak felcsendült Sting Üzenet a palackban című dala. Szenvedélyes mondanivalója, érzelmes dallamfűzése erősen megindított. Azonnal lerohantam a tengerpartra, hogy saját üveg után nézzek. Perceken belül rá is találtam egyre, és szinte hihetetlen, üzenetet rejtett magában. (Valójában nem is hallottam akkor az említett dalt: a drámai hatás fokozása céljából találtam ki a történetnek ezt a részét. Igazság szerint másnap reggel tényleg megtaláltam a mélyen megható üzenetet hordozó palackot.) Gondolataim azóta is a levél körül forognak, és bár ebben a témában nem szoktam írni, és mert olyan időket élünk, amikor az örökké tartó szerelem és hűség kiment a divatból, abban a reményben teszem közzé e levelet, hogy kedves olvasóimhoz is eljut megrázó mondanivalója.

A rovat többi részében a levél volt olvasható. Deanna rövidesen, még reggelizés közben követte Theresa példáját, és mielőtt bármit tett volna, elolvasta az újságot.

– Jobban néz ki nyomtatásban, mint gondoltam volna. Rengeteg levelet kapsz majd ennek kapcsán.

– Tényleg ez a véleményed?

– Egyértelműen. Egészen biztos vagyok benne.

– A szokásosnál is többet?

– Tonnákkal. Belül érzem. Sőt még ma felhívom Johnt. Megkérem, biztosítson neked lehetőséget néhányszor ezen a héten. Meglátod, a vasárnapi számban is lesz jelenésed.

– Meglátjuk – bizonytalankodott Theresa, és harapott a kalácsból. Nem volt meggyőződve arról, hogy Deannának igaza van, de kíváncsisága tartotta benne a hitet.