Borítószöveg

A világ legszebb mosolya az egy nyár alatt fiatalemberré érő fiúról, Henrikről szól, miközben egy másik fiatalember, Simon lassan elsorvad mellette. A világ legszebb mosolya Kjersti mosolya. És Henrik csak arra vágyik, hogy megcsókolhassa a lányt...

Henrik akkor válik felnőtté, mikor a szerelem és a halál egy pillanatra összeér.

Brynjulf Jung Tjønn 1980-ban született Szöulban, Dél-Koreában.

A világ legszebb mosolya című regénye 2013-ban gyermek- és ifjúsági irodalom kategóriában elnyerte a rangos Brage-díjat.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Brynjulf Jung Tjønn: Så vakker du er.

Cappelen Damm, 2013.

Copyright © Cappelen Damm AS, 2013

Hungarian translation © Petrikovics Edit, 2015

This translation has been published with the financial support of NORLA

Fordította

PETRIKOVICS EDIT

ISBN 978-615-5591-24-2

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Szerkesztő Vereckei Andrea

Olvasószerkesztő Györke Mária

Szerzőfotó Fredrik Arff

Borítófotó Jessica Islam Lia

A borítót Egil Haraldsen & Ellen Lindeberg – EXIL DESIGN tervei alapján készítette Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Hellének, Olavnak és Ingeborgnak

A NYÁR

A sárga fogaira emlékszem leginkább.

A ruha úgy lógott rajta, mintha hatalmas

függönyt aggatott volna magára.

– Rég láttalak, Henrik – kacsintott, és kezet nyújtott.

Mintha egy szivacsot markoltam volna.

Simon anya öccse volt.

A nyári szünet első hetében egész nap a kanapén feküdt.

Az első éjszakán, amelyet Simon nálunk töltött, hangos jajgatásra ébredtem.

Mintha egy sebzett állat nyöszörgött volna.

Felkeltem az ágyból, és kimentem a folyosóra.

A fürdőszoba ajtaja félig nyitva állt.

Amikor odamentem, Simon hátát pillantottam meg.

A vécé előtt térdelve öklendezett.

Hányt.

Láttam a hasadékot az ülepén.

És a bőre alatt dudorodó csigolyákat.

A lapockái úgy vergődtek, akár egy sirály szárnyai.

Újabb adagot öklendezett fel, majd elterült a kemény padlón.

Az oldalán fekve, nehezen lélegzett, a teste lassan emelkedett-süllyedt.

Csak álltam ott.

Nem mertem megszólalni.

Nem mertem bemenni hozzá.

Csak álltam és bámultam.

Meztelen teste mintha gőzölgött volna.

Másnap reggel Simon egy nedves ronggyal a homlokán hevert a kanapén.

Takaróba bugyolált testéből csak az arcát láttam.

Az újsággal a kezemben a fotelbe ereszkedtem.

Simon kinyitotta a szemét.

– Felébresztettelek az éjszaka? – kérdezte.

Összeszorult a torkom.

Észrevett?

– Nem, válaszoltam – és az ölembe fektettem az újságot.

Simon felült a kanapén, és szorosabbra vonta magán a takarót.

Mintha remegett volna.

– Rosszul viselem a gyógyszereimet – mondta.

Bólintottam.

Simon elmosolyodott.

A sárga fogai.

Csak harmincegy éves volt, de úgy festett, mint egy öregember.

Rövid, gyér haja izzadtan tapadt a fejbőrére.

Az ajka száraz volt, cserepes.

– Elmegyünk sétálni? – kérdezte.

– Sétálni? – bámultam rá.

Simon biccentett.

– De szorosan beléd kell kapaszkodnom – tette hozzá.

Fekete cowboykalapot viselt, hogy megóvja magát a naptól.

Vastag pulóvert és kék melegítőalsót.

Rajtam térdnadrág volt, és póló.

Az ég kéken ragyogott, az aszfalt szinte sütött.

Az élelmiszerbolt felé sétáltunk.

Simon rám támaszkodott.

Nem volt nehéz, pedig jócskán fölém magasodott.

Mintha egy pár sílécet vittem volna.

Vagy azoknak a csontvázaknak az egyikét, amelyek az osztálytermek végében szoktak állni.

Nehezen lélegzett.

Minden levegővételnél reszelős hang tört fel a torkából.

A bolt előtt megálltunk.

– Kérsz egy jégkrémet? – kérdeztem.

Simon nevetett.

– Ilyen hidegben? Elment az eszed, Henrik?

Értetlenkedve néztem rá, miközben az izzadság lassan végigcsorgott a hátamon.

– Menj be nyugodtan, addig én leülök erre a padra.

A fehér padhoz támogattam Simont.

A boltban egy jókora jégkrémet halásztam elő a fagyasztópultból.

A pénztár előtti sorban fél szememet Simonon tartottam.

Egyszer csak felállt.

Mintha felemelkedett volna a földről.

Elejtettem a jégkrémet, és kirohantam.

Simon az aszfalton feküdt.

A szeme csukva volt, de lélegzett.

Az orrából vér csordogált, a bőre hófehér volt.

Láttam a halántékán lüktető kék ereket.