Borítószöveg

Különös éjszakába fordul Víctor Francés légyottja új barátnőjével, Martával. A asszony, mivel a férje távol van, otthonában látja vendégül Víctort, de a vacsora elfogyasztása után, mielőtt még bármi egyéb történne, rosszul lesz és meghal. A férfi tanácstalan, hiszen az asszony kétéves, alig beszélni tudó gyermeke is ott van a lakásban. Végül hosszas tépelődés után távozik, de a bűntudat nem hagyja nyugodni, és megismerkedik a nő családtagjaival: húgával, apjával, sőt férjével is. Megvallja nekik titkát, s cserébe ő is megtud egy megdöbbentő titkot a férjről.

Javier Marías 1951-ben született író, műfordító, publicista. Több irodalmi díj nyertese, klasszikus angol művek fordítója, 2006 óta a Spanyol Királyi Akadémia tagja.

Libri Kiadó

Javier Marías

Mañana en la batalla piensa en mí, 1994

Published by agreement with Casanovas & Lynch Agencia Literaria S.L.

© 1994 Javier Marías

Hungarian translation © Pávai Patak Márta, 2000

A fordító köszönetét fejezi ki a tarazonai Casa del Traductornak és Gabriel García-Noblejasnak a fordítás elkészítésében nyújtott segítségéért.

Borítókép © Europress/Getty Images

ISBN 978-963-310-781-2

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Szerkesztő M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

Olvasószerkesztő Térey János

Fordította Pávai Patak Márta

Borítóterv Somogyi Péter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Mercedes López-Ballesterosnak,

aki hallotta tőlem azt a mondatot Bakióban,

és megjegyezte, mi áll benne.

Soha senki nem gondol arra, hogy egyszer csak karja közt egy halott asszonnyal találhatja magát, s többé már nem látja majd az arcát annak, akinek a nevére még emlékszik. Soha senki nem gondol rá, hogy meghalhat valaki a legalkalmatlanabb pillanatban is, pedig állandóan ez történik, eszünkbe sem jut, hogy mellettünk is meghalhat valaki, akinek a halálára nem számítunk. Sokszor homályban maradnak a tények és a körülmények: az élők, és aki meghal – ha marad még ideje fölfogni – gyakran szégyenkezik a lehetséges halálnem, a látszat, de még az ok miatt is. Gyomorrontás osztrigától, égve felejtett cigaretta, aztán az embert elnyomja az álom, lángra kap az ágynemű, vagy ami még kellemetlenebb, a gyapjúpléd; az ember megcsúszik a zuhany alatt – a tarkó –, a fürdőszobaajtó belülről be van zárva, a széles sugárúton fába csap a villám, és ez a fa dőltében szétlapítja vagy lecsapja egy járókelő, talán épp egy külföldi fejét; meghalni alsónadrágban vagy a fodrásznál, hatalmas fodrászkendővel az ember nyakában, kuplerájban vagy a fogorvosnál; vagy halvacsora közben keresztbe álló szálka miatt, félrenyelni, mint a gyerek, akinek nincs ott az anyja, hogy torkába dugja az ujját és megmentse; meghalni félig borotváltan, félig még habos arccal, immár az idők végezetéig felemás szakállal, ha épp nem akad senki, aki észrevenné és pusztán csak esztétikai együttérzésből befejezné a munkát; ne is említsük az élet kevésbé nemes, rejtettebb pillanatait, melyekről a kamaszkort elhagyva beszélni sem illik, hisz azon túl már nincs is rá okunk, bár olyan is akad, aki jópofaságból megszellőzteti, pedig nincs benne semmi jópofa. De hisz ez rettenetes halál, mondjuk némelyikről; de hisz ez nevetséges halál, mondjuk ugyanígy, nagy hahotázás közepette. A hahotázás abból fakad, hogy ellenségről van szó, aki végre elhalálozott, vagy igen távoli személyről, aki egyszer megszégyenített bennünket, vagy már jó ideje a múltban él, valamelyik római császár, egyik ükapánk vagy éppenséggel valamilyen befolyásos személy, akinek mulatságos halálában csakis a még eleven, még emberi igazságot látjuk beteljesülni, hisz valahol mindenkinek ezt kívánnánk, önmagunkat is beleértve. Hogy örülök ennek a halálnak, hogy fájlalom, hogy ünnepelem! Néha annyi is elég a derültséghez, hogy a számunkra ismeretlen halott óhatatlanul nevetséges balvégzetéről a lapokból értesüljünk, szegényke, mondja ilyenkor nevetve az ember, a halál mint valami színjáték vagy mutatvány, amelyről tudósítanak, a történetek mindegyikét, amit elmesélnek vagy felolvasnak nekünk, vagy amit meghallgatunk, úgy fogjuk föl, mint a színházat, mindig van valami valószínűtlen abban, ami a tudomásunkra jut, mintha soha semmi nem történne meg egészen, még az sem, ami velünk történik, és nem felejtjük el. Még az sem, amit nem felejtünk el.

Van valami valószínűtlen abban, ami velem megtörtént, de még nem zárult le, és talán más igealakot is kellene használnom, a klasszikust, melyet meséléskor használunk nyelvünkben, akkor azt mondanám, ami velem történt, bár még nem zárult le egészen. Talán most, ahogy mesélem, most majd megnevettet. Bár nem hiszem, mert még nem távolba vesző, halottam még nem él jó ideje a múltban, nem is volt befolyásos, az ellenségem sem, és azt sem állíthatom, hogy ismeretlen volt, bár keveset tudtam róla akkor, amikor meghalt a karom között – most viszont már többet tudok. Szerencse, hogy még nem volt meztelen, legalábbis nem teljesen, épp a vetkőzés folyamatánál tartottunk, egymást vetkőztettük, ahogy ez az első alkalommal lenni szokott, vagyis a nyitó éjszakán, amely váratlan esemény színében tűnik föl, vagy mintha nem előre megfontolt lenne a szándék, hogy a szemérmet ne érje sérelem, s utána elkerülhetetlennek érezhetjük, és ezzel a lehetséges bűntudatot is elhárítjuk, mert az ember akkor hisz az eleve elrendeltben, a sors akaratában, amikor épp jónak látja. Mintha mindenkinek érdeke fűződnék hozzá, hogy alkalomadtán azt mondhassa: „én nem igyekeztem, én nem akartam” – mikor rosszul sül el a dolog, vagy lehangolja az embert, vagy megbánja, vagy neki is fájdalmat okozott. Én nem igyekeztem, nem is akartam, mondhatnám én is most, hogy már tudom, ő halott, és helytelenül épp az én karom közt halt meg, hiszen még alig ismert – nem nekem kellett volna mellette lennem. Senki nem hinné el, hogyha ezt mondanám, ami persze nem sokat számít, mivel itt én mesélek, és vagy meghallgatnak, vagy nem hallgatnak meg, ennyi az egész. Én nem igyekeztem, nem akartam, mondom most épp ezért, ő meg már nem mondhatja ugyanezt, sőt semmi mást, megcáfolni sem tud, utoljára csak annyit mondott: „Jaj, Istenem, a gyerek!” Először pedig azt mondta: „Nem érzem jól magam, nem tudom, mi van velem.” Mármint akkor először, amikor félbeszakadt a folyamat, már ott voltunk a hálószobában félig fekve, félig felöltözve, félig levetkőzve. Hirtelen elhúzódott tőlem, a számra tette a kezét, mintha nem akarná úgy abbahagyni a csókolózást, hogy ne menjen át egy másik szeretetmegnyilvánulásba, egy másik érintésbe, kézfejével szelíden eltolt magától, oldalára feküdt, háttal nekem, s mikor kérdeztem, „mi baj?”, azt felelte: „Nem érzem jól magam, nem tudom, mi van velem.” Akkor láttam a tarkóját, előtte soha nem láttam, haja kicsit fölállt, kicsit összekuszálódott, és kicsit csapzott volt, pedig nem is volt meleg, múlt századias tarkóján összetapadt fekete hajtincsek vagy hajszálak futottak, akár a félig megszáradt vér vagy sár, mint annak a tarkóján, aki megcsúszott a zuhany alatt, de még volt rá ideje, hogy elzárja a vízcsapot. Minden olyan hirtelen történt, hogy semmire nem jutott idő. Orvost hívni (ugyan milyen orvost éjjel háromkor, az orvosok még ebédidőben sem hajlandók kimenni a beteghez), szólni valamelyik szomszédnak (ugyan milyen szomszédnak, nem is ismertem őket, nem otthon voltam, még soha nem is jártam abban a házban, én vendég voltam, most meg inkább betolakodó, még az utcában sem jártam, a kerületben is csak néhányszor, sokkal régebben), a férjét fölhívni sem (ugyan hogy hívhattam volna föl én a férjét, különben is elutazott, és még a teljes nevét se tudtam), a gyereket fölébreszteni sem (aztán minek ébresztettem volna föl a gyereket, úgyis olyan nehezen aludt el), arra sem, hogy én magam próbáljak segíteni rajta, hirtelen fogta el a rosszullét, először azt hittem vagy azt hittük, nem esett jól neki a vacsora, annyiszor félbe kellett szakítania, vagy én egyedül azt hittem, talán már kezd lehangolódni, vagy megbánta, vagy rátört a félelem, ez a három így együtt gyakran csap át rosszullétbe vagy betegségbe, a félelem, a lehangoltság, a megbánás, főleg ha egyszerre jelentkezik azzal a tevékenységgel, ami előidézi, minden összejön, egy igen és egy nem meg egy talán, s közben minden megy szépen tovább, vagy odalesz minden, szörnyű, hogy az ember nem tud lépni, de lépni kell, mert tartalommal kell megtölteni az időt, mely sürget, és megy tovább, nem vár ránk, mi lassabbak vagyunk nála: látatlanban dönteni, látatlanban cselekedni, a megérzésre hagyatkozva tehát, általában ez a legszörnyűbb az egészben, megérezni, hogy mi jön utána, azt általában kevésbé tartjuk szörnyűnek, de nap mint nap átéljük mindnyájan. Olyasvalami ez, amihez hozzászokunk, nemigen törődünk vele. Rosszul érezte magát, nem is merem kiejteni a számon a nevét, Marta, ez volt a neve, Téllez a vezetékneve, azt mondta, úgy kóvályog, erre én megkérdeztem: „De mi az, hogy kóvályogsz, a fejed, a gyomrod?” „Nem tudom, rettenetesen kóvályog mindenem, az egész testem, mindjárt meghalok.” Egész teste, amely már majdnem a kezemben volt, a kéz pedig ide-oda jár, szorongat vagy simogat vagy kutakodik és oda is csap (jaj, nem akartam, nem volt szándékos, nem kell komolyan venni), néha gépiesek a kézmozdulatok, ahogy az ember kitapogatja a másik testét, mert még nem tudni, kedvére való-e, aztán a másik hirtelen elkezd kóvályogni, ez a leggyakoribb rosszullét, egész testében, ahogy ő mondta, és amit a végén mondott, hogy „mindjárt meghalok” – persze nem szó szerint értette. Ő maga sem gondolta, én sem, mi több, ő még azt is hozzátette: „Nem tudom, mi van velem”. Én faggattam, mert kérdezni annyit is tesz, hogy elodázni, és nemcsak a kérdezéssel, hanem a beszéddel és a meséléssel is, azzal is elodázhatjuk a csókot, a pofont, a lépések megtételét, a várakozás feladását, de vajon mit tehettem volna én, főleg az elején, mikor az egésznek olyan átmenetinek kellett lennie a szabályok értelmében, mármint ami megtörténik és nem történik meg, csakhogy néha a szabályok is megdőlnek. „Hánynod kell?” Nem szavakkal válaszolt, félig megszáradt vérrel vagy sárral lepett tarkója mozdulatával jelezte, hogy nem, mintha nehezére esne megszólalni. Fölálltam, megkerültem az ágyat, odatérdeltem mellé, az arcát néztem, kezemet az alkarjára tettem (az érintés vigasztal, orvoskéz). Hosszú szempillái voltak, akkor épp szorosan összezárta szemét, mintha bántaná az éjjeli lámpa fénye, mert még nem oltottuk el (pedig én már nemsokára lekapcsoltam volna, mielőtt elfogta a rosszullét, épp gondolkodtam, lekapcsoljam-e vagy inkább hagyjam égve: látni akartam, még felfedezésre várt előttem ez az új test, és biztos voltam benne, hogy kedvemre való lesz, úgyhogy nem kapcsoltam le). Égve hagytam, és jó szolgálatot tett nekünk, tekintettel hirtelen jött állapotára, a betegségre vagy lehangoltságra vagy félelemre vagy megbánásra. „Ne hívjak orvost?” – és már a valószínűtlen mentőkre, a telefonkönyv kísérteteire gondoltam. Megint nemet intett a fejével. „Hol fáj?” – kérdeztem, mire ő ernyedten egy bizonytalan pontra mutatott, ott valahol a melle, a gyomra táján, vagy attól lejjebb is lehetett valahol, nagyjából az egész testén, a fejét meg a végtagjait kivéve. Hasa már fedetlen volt, melle nem egészen, még rajta volt (bár már kikapcsolva) a pánt nélküli melltartó, nyári darab, mint a bikinifelső, kicsit szűk volt rá, talán azért vette föl, ha kissé divatjamúlt volt is, mert engem várt éjszakára, mindent előre eltervezett a látszat és a gondosan alakított véletlenek ellenére, melyek oda juttattak bennünket a hitvesi franciaágyig (tudom, hogy némelyik nő szándékosan hord kisebb méretet, úgy feltűnőbb). Én kikapcsoltam, de a fehérnemű nem esett le, Marta még tartotta a karjával vagy a hónaljával, most már talán önkéntelenül. „Jobban érzed magad?” „Nem, nem tudom, azt hiszem, nem” – felelte az asszony, Marta Téllez, már nem is elvékonyodott, hanem fájdalomtól vagy szorongástól elváltozott hangon, mert igazából nem tudom, érzett-e fájdalmat. „Várj egy kicsit, alig tudok beszélni”, tette hozzá – a rosszulléttől ellustul az ember –, de azért ennél többet mondott, annyira rosszul nem érezte magát, hogy megfeledkezzék rólam, vagy talán bármilyen helyzetben figyelmes volt, még haláltusája közben is, rövid ideje tartó kapcsolatunk során azt azért megállapítottam, hogy figyelmes ember lehet (de akkor nem tudtuk, hogy haldoklik): „Te szegény – sajnálkozott –, nem erre számítottál, micsoda szörnyű éjszaka.” Semmire sem számítottam, vagy talán mégis, ugyanarra, amire ő. Egészen addig nem volt szörnyű az az éjszaka, csak kicsit unalmas, azt nem tudtam meg, sejtette-e már, mi fog történni vele; talán csak arra célzott, milyen sokat kellett várni az álmatlan gyerek miatt. Fölálltam, megint megkerültem az ágyat, visszafeküdtem oda, ahol előtte feküdtem, a bal oldalra, és arra gondoltam (megint láttam mozdulatlan, barázdált tarkóját, behúzta, mintha fázna): „Talán jobb lesz, ha várok, s egy darabig nem kérdezek tőle semmit, ha békén hagyom, hátha elmúlik, nem kényszerítem válaszadásra, arra, hogy másodpercenként mérlegeljen, kicsit jobban van-e már vagy kicsit rosszabbul, csak árt, ha mindig a betegségre gondolunk, éberen őrködünk felette.”

A hálószoba falát néztem; amikor beléptem, nem is figyeltem meg, mert akkor az imént még eleven vagy félénk nőre tapadt a szemem, aki kézen fogva idevezetett, most pedig valami baj történt vele. Az ággyal szemben egészalakos tükör volt, mint a szállodai szobákban (olyan házaspároknak való, akik szeretik megnézni magukat indulás vagy lefekvés előtt). Viszont minden egyéb kétszemélyes, otthoni hálószoba-tartozék volt, a mellettem lévő éjjeliszekrényen a férj dolgai (Marta az első pillanatban átsiklott arra az oldalra, amelyet nyilván minden éjjel elfoglal, és persze minden reggel, van ebben valami vitathatatlan, valami ösztönös): számológép, papírvágó, alvómaszk, amilyet repülőgépen adnak, pénz, kiürítetlen hamutál, ébresztőórás rádió, az alsó rekeszben cigarettás karton, már csak egy doboz maradt benne, férfias illatú Loewe parfüm, bizonyára ajándékba kapta, talán épp Martától, nemrég volt születésnapra, két regény, szintén ajándék (vagy mégsem, én mindenesetre nem vettem volna meg őket), Redoxon pezsgőtabletta, üres pohár, indulás előtt már nem maradt ideje kivinni, egy magazin tévéműsor-melléklete, úgysem fogja nézni, ma utazott el. A televízió az ágy végében volt, a tükör mellett, kényelmes emberek, egy pillanatra átvillant rajtam, hogy bekapcsolom a távirányítóval, de a távirányító a másik éjjeliszekrényen volt, Martáén, megint meg kellett volna kerülnöm az ágyat, vagy őt zavarnom, ahogy átnyúlok érte a feje fölött, mire vélné, hogyha lehangoltság vagy félelem az, ami rátört. Átnyúltam és elvettem a távirányítót, nem vette észre, pedig feltűrt ingujjammal súroltam a haját. A bal oldali falon kissé giccses kép reprodukciója, jól ismerem, Bartolomeo da Venezia festette, Frankfurtban látható az eredeti, babérkoszorús, fityulás, gyéren loknizott hajú nőt ábrázol, homlokán diadém, felemelt kezében különféle virágokból álló csokor, fél melle fedetlen (inkább lapos); jobboldalt a fallal egyforma fehérre mázolt beépített szekrény. Abban lehetnek a ruhák, amelyeket a férje nem vitt el az útra, a legtöbb, hisz csak rövid időre ment Londonba, ezt a vacsora alatt mondta el a felesége, Marta. Ruha két széken is volt, piszkos lehetett, vagy talán tiszta, csak még vasalatlan, Marta éjjeliszekrényének lámpája nem világított el odáig. Az egyik széken férfiruhát láttam, a zakó a támlára akasztva, mintha fogas lenne, a nadrágban még benne az öv is, nagy csatos (a cipzár lehúzva, mint általában a levetett nadrágokon), két világos színű, kigombolt ing, a férj alighogy távozott onnét, ott kelt föl aznap reggel, arról a párnáról, amelynek én most nekidőltem, meggondolhatta magát, és másik nadrágot vett föl nagy sietve, lehet, hogy Marta nem volt hajlandó kivasalni neki. Még lélegeztek azok a ruhadarabok. A másik széken pedig női holmi hevert, láttam Marta Téllez néhány pár sötét harisnyáját, két szoknyáját, más szabásúak voltak, mint az, amelyet még mindig viselt, inkább alkalmiak, talán nem tudott dönteni, próbálgatta őket egész egy perccel azelőttig, hogy én csöngettem, szerelmi légyottra az ember sohasem képes kiválasztani a megfelelő öltözéket (én ebből nem csináltam gondot, részemről nem is volt biztos, hogy szerelmi légyott lesz, különben meg egyhangú a ruhatáram). A szoknya, amelyet kiválasztott, borzasztóan összegyűrődött rajta ebben a testhelyzetben, Marta összegörnyedt, láttam, hüvelykujját a többi ujja közé szorítja, lábát pedig fölhúzza, mintha a nyomással akarná csillapítani a gyomrában, a mellében érzett fájdalmat, mintha így akarná megfékezni, ebben a testhelyzetben kilátszott a bugyija, abból meg a feneke is részben, mert egészen kicsi bugyi volt rajta. Gondoltam, kiegyenesítem, hirtelen támadt szeméremből megigazítom a szoknyáját, meg azért is, hogy ne gyűrődjön össze annyira, de nem tudtam megállni, hogy ne gyönyörködjem a látványban, különben is kétséges volt – egyre inkább –, hogy meddig nézhetem, hogyha nem lesz jobban, Marta talán számított is rá, hogy összegyűrődik, már korábban kezdett összegyűrődni, így van ez a nyitó éjszakán, hisz ki törődik ilyenkor a ruhával, amit úgyis le kell vetni, vagy akár azzal, ami rajta marad, ha egyáltalán marad valami az új, még fölfedezésre váró testen: talán azért hagyta ott a vasalatlan ruhát, mert tudta, másnap úgyis ki kell majd vasalnia a szoknyát, amit estére fölvesz, vajon melyiket is, melyik áll jobban, aznap estére, mikor engem várt; mindennel durván bánunk, mindent összegyűrünk, beszennyezünk, s ilyenkor átmenetileg használhatatlan lesz minden.