Borítószöveg

A világ megmaradt vérszívói közt káosz uralkodik, kárhozat és tűz, törvénytelenül burjánzó parazitasereg tombol mindenütt. Egy Hang riasztja fel a föld mélyén szendergő öreg vámpírokat, azt parancsolja, válogatás nélkül égessék meg elszabadult ivadékaikat Párizstól Bombayig, Hong Kongtól San Franciscóig, szerte a világon. Fogy az idő. Ismerős hőseink csapata, Louis, Armand és a legendás Lestat herceg, aki visszatér önkéntes száműzetéséből, nem kisebb kalandra vállalkozik, mint hogy rátalál arra a valakire vagy valamire, akinek a Hangja ezt a rejtélyes világot vezérli, és kideríti a szándékait.

Napjaink New Yorkjától az ókori Egyiptomig, Karthágótól a reneszánsz Velencéig végső küldetésre ébrednek az árnyékvilág legősibb és leghatalmasabb erői. Anne Rice legújabb regénye ott veszi fel a fonalat, ahol majdnem negyed százada a Lestat, a vámpír abbamaradt, hogy újult erővel ragadjon magával bennünket a Vámpírkrónikák feledhetetlen világa. De ez a könyv akkor is letehetetlen, ha nem ismerjük az előzményeket: az egész vámpíruniverzumot magában foglalja.

Anne Rice

Prince Lestat

The Vampire Chronicles

© 2014 Anne O’Brien Rice

Hungarian translation © Kallai Nóra, 2015

ISBN 978-963-310-759-1

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

Olvasószerkesztő Györke Mária

Fordította Kallai Nóra

A szöveget a sorozat részeivel összevetette Sepsi László

A borítót az eredeti alapján készítette Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

AJÁNLOM E KÖNYVET

Stan Rice-nak, Michele Rice-nak, Christopher Rice-nak,

valamint

Karen O’Briennek és Cynthia Rice Rogersnek,

Victoria Wilsonnak,

Lynn Nesbitnek,

Eric Shaw Quinn-nek,

Suzanne Marie Scott Quiroznak,

továbbá

a honlap népének

s múzsáimnak,

Mary Fahlnak

és

Jon Bon Jovinak

TARTALOM

Vérvonal

A Vérvonal zsargonja

I. rész

LESTAT, A VÁMPÍR

1. A Hang

2. Benji Mahmoud

3. Fareed és Seth

4. Bonyodalom a Talamasca-rendben és a Nagy Családban

II. rész

MEGNYÍLIK AZ ÚT A SÖTÉTLŐ ERDŐBEN

5. Rose története

6. Cyril

7. Antoine története

8. Marius és a virágok

9. Gregory története

10. Everard de Landen

11. Gremt Stryker Knollys

12. Lestat

Az Amazonas dzsungelében

13. Marius

Találkozás a brazil tengerparton

14. Rhoshamandes és Benedict

15. Lestat

Legyen bármily szerény

16. Fareed

Döntéshelyzetben

17. Gregory

Trinity Gate

Szabad egy táncra?

18. Lestat

Sevraine és az Aranybarlangok

19. Rhoshamandes

Iszonytató gyilkosság

III. rész

RAGNARÖK A VILÁG FŐVÁROSÁBAN

20. Rose

A belváros égbe nyúló felhőkarcolói

21. Rhoshamandes

Ördögi zsarolás

22. Gregory

Trinity Gate

Aki szelet vet

23. Lestat

Tanácsadók kereszttüzében

24. Lestat

Aki átvágja a gordiuszi csomót

25. Lestat

A szeretet kertje

26. Lestat

A sors fogságában

27. Lestat

Tükröm, tükröm

IV. rész

AZ ÉJSZAKA FEJEDELEMSÉGE

28. Lestat

A herceg beszéde

29. Lestat

Pompa és ceremónia

30. Cyril

Csend honol mindenütt

31. Rose

A Hold és a Csillagok népe

32. Louis

„S hogy – ideje jővén”

1. függelék

Személyek és időbeli elhelyezésük

2. függelék

Tudnivalók a Vámpírkrónikákkal kapcsolatban

Kőpárnáimon gyakorta álmodtam álmokat a fenti halandó világról. Hallottam hangjait, új zenéjét, mely altatott síromban. Láttam révületben hihetetlen fölfedezéseit, megismertem bátorságát gondolataimnak időtlen szentélyében. Noha engem kirekeszt káprázataiból, vágyom valakire, ki lészen oly erős félelem nélkül barangolni a földön, a világ szívében járva az Ördög Útját. (Sóvágó Katalin fordítása)

Allesandra

aki azonban a Lestat, a vámpír című könyvben nincs név szerint megemlítve

Ősi igazságok, ómágia, forradalom és újítás, minden összeesküszik, hogy eltérítsen bennünket attól a szenvedélytől, mely előbb-utóbb valamennyiünket legyőz.

És ennyi sokféleségtől fáradtan, arról a régmúlt időről álmodunk, amikor ott ültünk anyánk ölében, és a vágyak tökéletes beteljesülése volt minden csók. Mi mást tehetünk, mint kapkodunk az ölelésért, mely egyformán ígér mennyet és poklot és halált, halált és halált. (Sóvágó Katalin fordítása)

Lestat

a Lestat, a vámpír című könyvben

A testben veszi kezdetét minden bölcsesség. Óvakodj a dologtól, amelynek nincs teste. Óvakodj az istenektől, óvakodj az ideától, óvakodj az ördögtől. (Sóvágó Katalin fordítása)

Maharet Jesse-nek

A Kárhozottak Királynője című könyvben

Vérvonal

KEZDETBEN VOLTAK A SZELLEMEK: olyan láthatatlan lények, akiket csak a leghatalmasabb varázslók és boszorkányok láttak és hallottak. Néhányat közülük rosszakaratúnak, másokat viszont jónak tartottak. A szellemek megtaláltak rég elveszett dolgokat, ki tudták kémlelni az ellenséget, és néha-néha be tudtak avatkozni az időjárás alakulásába.

Két, messze földön híres boszorkány, Mekare és Maharet, akik a Kármel-hegy lejtőjének egyik gyönyörű völgyében éltek, igen jó kapcsolatot ápoltak ezekkel a szellemekkel. Az egyik ilyen szellem, a nagy hatalmú és gonoszságokra is hajlamos Amel képes volt emberi lények vérét szívni. Ilyenkor az emberi vér pici cseppjei beépültek Amel titokzatos alkímiájába, bár azt senki nem tudta, mindez hogyan történik. Amel szerelmet táplált Mekare iránt, és állandóan azt leste, hogyan és miként szolgálhatja a boszorkányt. Mekare olyannak látta Amelt, amilyennek addig egyik boszorkány sem. Amel ezért szerette őt annyira.

Egy napon ellenséges csapatok törtek be a völgybe – a hatalmas Akasa királynő katonái Egyiptomból. Akasa a boszorkányokat akarta; a tudományukat, a titkaikat.

Az elvetemült uralkodónő tehát elpusztította Mekare és Maharet völgyben fekvő falvait, és a boszorkánynővéreket erőszakkal a királyságába hurcoltatta.

A feldühödött Amel, mivel oly közel érezte magát Mekaréhoz, ettől fogva csak azt leste, hogyan büntethetné meg a királynőt.

Mikor aztán Akasát a saját udvarából való összeesküvők tőrdöfései leterítették, és már a halálán volt, Amel megszállta őt, majd eggyé válva testével és vérével rettenetes életerővel ruházta fel.

Ebből az egyesülésből addig soha nem látott lény született a világra: a vérivó, vagyis a vámpír.

Az azóta eltelt több ezer év alatt a világon született összes vámpír a hatalmas vámpírkirálynő, Akasa leszármazottja. A vámpír teremtése vérátadás útján történik.

Akasa, hogy megbüntesse az ikernővéreket, akik ellene szegültek újdonsült hatalmának, megvakította Maharetet, és kitépte Mekare nyelvét, de még mielőtt kivégeztethette volna őket, a királynő testőre, Haiman, aki maga is vérivóvá vált, az ikreknek is átadta a hatalommal bíró Vért.

Haiman és az ikrek ezután felkelést szítottak Akasa ellen, de nem tudták megakadályozni, hogy a királynő továbbra is a véristeneknek áldozzon. Végül az ikreket elfogták, és elválasztották egymástól. Mindkettőjüket száműzték – Maharetet a Vörös-tengerre, Mekarét pedig a nyugati hatalmas óceánra.

Maharet hamarosan partot ért és letelepedett, ám Mekare, akit az óceán akkor még felfedezetlen és névtelen partokra sodort, eltűnt a világ szeme elől.

Mindez hatezer évvel ezelőtt történt.

A hatalmas Akasa királynő és férje, Enkil király kétezer év múltán visszavonult. Ezután szobrokként őrizték őket egy kriptaszentélyben, mivel az ősöregek és a papok hite szerint Akasa testében rejtezett a Megszentelt Mag, és ha őt valaki elpusztítaná, a világ összes vámpírjának vele kellene halnia.

Időszámításunk kezdete táján azonban a Vérvonal eredetmítosza már teljesen feledésbe merült. Csupán néhány ősöreg halhatatlan adta tovább a történetet, de ők maguk sem hittek benne. Az ősi vallás mellett elkötelezett véristenek azonban tovább uralkodtak szentélyeikben szerte a világon.

Kivájt fatörzsekbe vagy téglacellákba zárva, embervérre szomjasan várták a szent lakomákat, amikor áldozatokat hoznak nekik: gonosztevőket, akiket e vérszomjas istenek halálra ítéltek, majd kedvükre lakmároztak belőlük.

IDŐSZÁMÍTÁSUNK HAJNALÁN EGY ŐSÖREG vámpírpap, aki az Isteni Szülőket, Akasát és Enkilt volt hivatott őrizni, otthagyta őket a sivatagban, hogy a nap hevében elpusztuljanak. Sok fiatal vámpír veszett oda ekkor: ahogy a nap tüze rásütött az Anyára és az Apára, ők halálra égtek koporsóikban, szentélyeikben vagy útjukat járva. Az Anya és az Apa azonban túl erős volt ahhoz, hogy elpusztuljon. És sokan megmaradtak a legidősebbek közül is, bár csúnyán megégtek, és kínok közt éltek tovább.

Az egyik újonnan teremtett vérivó vámpír, egy Marius nevezetű bölcs római tudós Egyiptomba indult, hogy megtalálja, majd megóvja a királyt és a királynőt, és ezáltal megakadályozzon minden újabb holokausztot, mely végigsöpörhetne a Halhatatlanok világán. Marius ezután szent kötelességének tartotta az Isteni Szülők védelmét, és legendája Azokról, Akiket Őrizni Kell, majdnem kétezer éven keresztül fennmaradt.

Az 1985. évben a Vérvonal eredetmítosza újból terjedni kezdett a Halhatatlanok világában: hogy a királynő él, és hogy testében rejlik a Megszentelt Mag, mind része volt a történetnek. Mindez Lestat, a vámpír könyvében jelent meg, aki zenés-táncos film formájában, valamint rockénekesként a színpadon is megjelenítette ezt a mítoszt – arra szólítva fel a világot, hogy ismerje fel és irtsa ki fajtáját.

Lestat hangja felébresztette több ezer éves néma szendergéséből a királynőt, aki szívében a következő álmot dédelgette: arra vágyott, hogy a kegyetlen mészárlás eszközével uralkodjék a földi halandókon, és ő legyen számukra a Mennyek királynője.

Ekkor azonban megjelent az ősi ikerpár, hogy megállítsák Akasát. Ők is hallották ugyanis Lestat dalait. Maharet felszólította a királynőt, hogy hagyjon fel bálványimádó vérivó-zsarnokságával. A rég elveszettnek hitt Mekare, aki megannyi számlálatlan korszak után a föld mélyéről lépett elő, lefejezte a hatalmas királynőt, és a haldokló agyvelejét kiszíva magához vette a Megszentelt Magot. Ezután Mekare lett, nővére oltalma alatt, a Kárhozottak új királynője.

Lestat újabb könyvet írt. Ő is ott volt ugyanis, amikor mindez történt, és saját szemével látta a hatalom átkerülését egyik testből a másikba. Mindenkinek szívesen tett tanúbizonyságot erről. A halandók persze nem vettek tudomást ezekről a „fikciókról”, a Halhatatlanok azonban döbbenten fogadták Lestat történetét.

Így ismerte meg a Halhatatlanok törzse szerte a világon az eredetmítoszt, az ősi csatározásokat, a vámpírerényeket és vámpírgyengéket, valamint a Sötét Vér fölötti uralom megszerzéséért vívott háborúk történetét. Mindenki magáévá tette a mítoszt: az ősöregek, akik kábult álomban feküdtek barlangjaikban vagy sírjaikban évszázadokon át; és a dzsungelekben, ingoványokban vagy nyomornegyedekben sínylődő fiatalok, akik álmodni sem mertek volna ilyen felmenőkről. Magáénak érezte minden bölcs és titkolózó túlélő, aki korszakokon át élt teljes elszigeteltségben.

Ez a mítosz lett a vérivók öröksége: ettől kezdve tudták, hogy közös vérségi kötelék, közös történelem és közös gyökerek kötik össze őket, bárhol éljenek is a világon.

Íme a történet, amely arról szól, hogyan változtatta meg ez a tudás mindörökre a törzs életét és sorsát.

A Vérvonal zsargonja

AMIKOR LESTAT HERCEG MEGÍRTA A KÖNYVEIT, sok olyan kifejezést használt, amelyeket az általa ismert vámpírok tanítottak meg neki. Azok pedig, akik részt is vettek a könyvek megírásában – visszaemlékezéseik vagy tapasztalataik közlése révén –, olyan szavakkal és kifejezésekkel gazdagították a művet, melyeket saját maguk alkottak, és melyek közül néhány jóval régebben keletkezett, mint a Lestat által ismert szavak bármelyike.

Álljon itt néhány ezek közül a kifejezések közül, melyek ma már széles körben ismertté váltak a Halhatatlanok között az egész világon.

Vér – Ha nagybetűvel van szedve, akkor a vámpírvérre utal, amelyet egy idősebb vámpír ad át az újoncnak, mély és gyakran veszélyes sebet ejtve rajta. Ha valaki bekerül a Vérvonalba, az azt jelenti, hogy vámpírrá vált. Lestat már több mint kétszáz éve benne volt a Vérvonalban, mikor megírta a könyveit. Marius, a bölcs római pedig már kétezer éve van a Vérvonalban. És így tovább.

Vérivó – Ez a legősibb kifejezés, mely a vámpírokra utal. Ezt az egyszerű kifejezést Akasa használta először, melyet aztán később spirituális és vallási követőire utalva „vérivó istenné” egészített ki.

Vérvonal-mátkaság – Azt jelenti, hogy a vámpír élettársa is vámpír.

A Millennium Gyermekei – Azokat a Halhatatlanokat jelöli, akik több mint egy évezrede élnek, ezen belül is főleg azokat, akik több mint kétezer év óta.

A Sötétség Gyermekei – Általánosan használt kifejezés a vámpírokra, vagyis azokra, akik a Vérvonalban vannak.

A Sátán Gyermekei – A késő ókor vámpírjaira utaló kifejezés, akik abban hittek, hogy ők közvetlenül az Ördög leszármazottai, és úgy szolgálják Istent, ha emberi lényekből táplálkozva a Sátánt szolgálják. Puritán és önmegtartóztató életet éltek. Megtagadtak maguktól mindenfajta gyönyört, kivéve a vérszívás örömét, és csak néha tartottak egy-egy boszorkányszombatot (tömeges találkozót), mikor is táncoltak és mulattak. A föld alatt, gyakran koszos és undorító katakombákban vagy fénytől elzárt helyeken éltek. A Sátán Gyermekeiről a tizennyolcadik században lehetett utoljára hallani, azóta senki nem látta őket, ebből következően a kultuszuk is nagy valószínűséggel eltűnt.

Éleselméjűek Társasága – A Halhatatlanok között igencsak népszerű, a mai szlengben használatos kifejezés, mely azokra a vámpírokra utal, akiknek a története a Vámpírkrónikákban megjelent: jelesül a Louis, Lestat, Pandora, Marius és Armand nevű vámpírokra.

Sötét Ajándék – A vámpírok hatalmára utaló szó. Amikor a mester átadja a Vért az újoncnak, tulajdonképpen a Sötét Ajándékot ajánlja fel neki.

Sötét Fortély – Ez maga a vámpír teremtésének aktusa. Amikor a mester az újonc vérét veszi, és kicseréli a saját, hatalommal bíró vámpírvérével, Sötét Fortélyt hajt végre.

Az Ördög Útja – A vámpírok között használatos, középkori eredetű kifejezés; arra az életútra vonatkozik, amelyet a vámpír élete során e világon bejár. A Sátán Gyermekeinek körében, akik úgy tartották, hogy az Ördögön keresztül Istent szolgálják, különösen nagy népszerűségnek örvendett. Ha valaki az Ördög Útját járja, az azt jelenti, hogy Halhatatlanként éli az életét.

Első Fészekalj – Azokat a vámpírokat jelöli, akik az Akasa királynő ellen felkelést szító Haiman leszármazottai.

A Királynő Vérvonala – Azokra a vámpírokra utal, akiket Akasa királynő teremtett azzal a céllal, hogy az ő követői legyenek, és az Első Fészekalj felkelői ellen harcoljanak.

A Megszentelt Mag – Az Amel nevű szellem agyvelejének fennmaradó részére, vagyis arra a hatalommal bíró életerőre utal, amely jelenleg a Mekare nevű vámpír testében lakozik. Mielőtt Mekare testébe került, Akasa királynő testében lakozott. A legenda úgy tartja, hogy a földkerekség összes vámpírját láthatatlan szálak szövedéke köti össze a Megszentelt Maggal. Ha a Megszentelt Magot magában hordozó vámpír elpusztulna, a világ minden vámpírját utolérné a Halál.

A Tűzgyújtás Adománya – Az ősöreg vámpírok telekinetikus tudománya, amelynek segítségével képesek az anyagot lángra gyújtani. Pusztán tudati ráhatással lángra tudják lobbantani a fát, a papírt vagy az összes gyúlékony anyagot. Sőt a többi vámpírt is képesek elégetni azáltal, hogy testükben felizzítják a Vért, míg végül hamuvá égnek. Csak a legidősebb vámpírok rendelkeznek ezzel a különleges képességgel, de azt senki nem tudja, hogyan és mi módon jutottak a birtokába. Előfordul, hogy egy nagyon fiatal vámpír, akit egy ősöreg vámpír teremtett, egyszer csak ennek a képességnek a birtokába jut. A vámpírnak mindig látnia kell azt a vámpírt, akit hamuvá szeretne égetni. Más szóval, ha egy vámpír nem tud elég közel kerülni a másikhoz, hogy feléje irányítsa hatalmát, akkor nem képes lángra lobbantani.

A Fellegek Adománya – Az idősebb vámpírok azon képessége, amellyel a gravitációt legyőzve felemelkednek a földről, és az atmoszférában, a szelek szárnyán suhanva, könnyedén tesznek meg nagy távolságokat anélkül, hogy a földről látni lehetne őket. E képességről sem tudható, hogyan lehet a birtokába jutni. Az erős vágy és akarat azonban néha csodákra képes. Az ősöreg vámpírok mindegyike e képesség birtokában van, akár tud róla, akár nem. Némelyek kifejezetten megvetik ezt a képességet, és csak akkor használják, ha rákényszerülnek.

Az Elme Adománya – E pontatlan és tág értelmű kifejezés mindazon természetfölötti képességekre utal, amelyekkel a vámpírelme rendelkezik. Az Elme Adománya révén a vámpír akkor is képes bizonyos tudásra szert tenni a fenti világgal kapcsolatban, amikor a föld alatt nyugszik. Amikor pedig tudatosan használja, akkor telepatikus úton hallgatja le a halandók és halhatatlanok gondolatait. Az Elme Adományát arra is tudja használni, hogy mások szavait és belső képeit átvegye, illetve hogy mások elméjébe belső képeket ültessen. Végül arra is képessé válik általa, hogy telekinetikus úton kinyisson egy zárat, feltépjen egy ajtót, vagy megállítson egy mozgó járművet. A vámpírok hosszú idő alatt fejlesztik ki magukban az Elme Adományát, és csak a legidősebb vámpírok képesek mások elméjébe hatolva, azok tudta és akarata nélkül információkat szerezni, emberek vagy vámpírok agyvelejét szétloccsantani, véredényeit megrepeszteni. A vámpírok bárhol a világon képesek kikémlelni, amit mások látnak és hallanak, telekinetikus úton pusztítani azonban csak akkor tudnak, ha látják is az áldozatot.

Az Igézés Adománya – Ez a vámpírok azon képességére utal, amellyel képesek összezavarni, félrevezetni és megigézni a halandókat és esetenként más vámpírokat is. Minden vámpír, még az újoncok is bírnak ezzel a képességgel, bár közülük sokan nem tudják, hogyan kell használni. Ennek az adománynak az a lényege, hogy a vámpír tudati ráhatással próbálja „rábeszélni” áldozatát arra a valóságra, amelyet szeretne vele elfogadtatni. Az áldozat ugyan nem lesz a vámpír rabszolgája, de az igézet hatására összezavarodik. Minden a szemkontaktuson múlik. Senkit nem lehet távolról megigézni. Az igézethez az átható tekintet mellett gyakran szavak is társulnak, és az Elme Adománya is szerepet játszik benne.

Újonc – Az újonnan teremtett vámpírokat nevezik így, akik nem túl régóta vannak a Vérvonalban. Minden vámpír annak az újonca, aki bevitte a Vérvonalba. Louis például Lestat újonca, Armand Mariusé. Az ősi ikerpár egyik tagja, Maharet, Mekare újonca volt, Mekare Haimané, Haiman pedig Akasáé.

Kortyolgatás – Arra utal, amikor a vámpír úgy csen el egy kis vért a halandó áldozattól, hogy annak nem kell meghalnia. Nem tud róla, és nem is érzi.

Alkotó – Ez a legegyszerűbb kifejezés arra a vámpírra, aki valakit behoz a Vérvonalba, viszont ma már egyre inkább a „mentor” szót használják. Az alkotóra van még egy szó, a „mester”, de ez már nem igazán használatos. A világon sokfelé főbenjáró bűnnek számít, ha valaki szembeszáll az alkotójával, vagy az elpusztítására tör. Az alkotó soha nem hallja az újonc gondolatait, és fordítva.

Kárhozottak Királynője – Maharet, Mekare testvére nevezte el így Mekarét, miután az magához vette a Megszentelt Magot. Az elnevezés azonban ironikus, ugyanis Akasa, az elpusztított királynő, aki uralkodni akart az egész világmindenségen, önmagát a Mennyek Királynőjének nevezte.

A Sötétlő Erdő – Lestat nevezi így a világot, és ez az elnevezés egybevág azzal a nézetével, hogy a világmindenség egyetlen igazi törvénye esztétikai jellegű, és ez a törvény az alapja minden természetes szépségnek, ami körülvesz minket.

Halhatatlan – Általánosan elterjedt kifejezés a vámpírokra, koruktól függetlenül.

I. RÉSZ

LESTAT, A VÁMPÍR

1

A Hang

ÉVEKKEL EZELŐTT HALLOTTAM ELŐSZÖR. Valami mormogásféle volt.

Azután történt, hogy Akasa királynőt elpusztították, és a néma, vörös hajú ikerlány, Mekare lett „a Kárhozottak Királynője”. Szemtanúja voltam mindennek – láttam Akasa kegyetlen halálát, amikor mindnyájan azt hittük, vele együtt mi is meg fogunk halni.

Azután történt, hogy testet cseréltem egy halandóval, és visszatértem ebbe a hatalommal felruházott vámpírtestbe – amikor végleg lemondtam arról, hogy megint emberi lény legyek.

Azután történt, hogy egy Memnoch nevű szellemmel megjártam a mennyet és a poklot, és megsebzett felfedezőként tértem vissza a földre, nem szomjazva többé sem tudást, sem igazságot, sem szépséget.

Évekig feküdtem egy régi kolostor kápolnájának kövezetén New Orleansban legyőzetve, a körülöttem nyüzsgő halhatatlan lelkekről tudomást sem véve – igaz, hallottam őket, és akartam is válaszolni nekik, de valahogy nem bírtam a szemükbe nézni, nem tudtam válaszolni a kérdéseikre, s képtelen voltam nyugtázni csókjaikat és elsuttogott vallomásaikat.

És akkor hallottam meg legelőször a Hangot. Férfias volt, kitartó, és mintha a fejemből szólt volna.

Mormogott, mint már említettem. Arra gondoltam, hogy talán mi, vérivók is képesek vagyunk megbolondulni, mint a halandók, és ez a hang csak meggyötört elmém agyszüleménye. Vagy a hang gazdája egy súlyosan megnyomorított ősi lény, egy a régiek közül, aki valahol a közelben szendereg, és nekem valamilyen homályos oknál fogva telepatikus úton osztoznom kell a nyomorúságában.

Ebben a világban a telepátiának vannak bizonyos fizikai korlátai. Ez érthető. Ám bizonyos hangok, könyörgések, üzenetek, gondolatok eljuthatnak egyik elmétől a másikig, amiből az következik, hogy ez a szerencsétlen nyomorult akár a földgolyó másik oldalán is mormolhatja sirámait.

Ahogy már említettem, a hang csak mormolt, mormolt, méghozzá váltogatva az ókori és modern nyelveket – volt, hogy egész mondatokat is hallottam latinul vagy görögül, aztán hirtelen átváltott egy mai nyelvre… filmekből vett idézeteket, sőt slágereket recitált. Újra meg újra segítségért könyörgött, mint az az aprócska, emberfejű légy abban a B kategóriás filmben – „segíts, segíts” –, mintha ő is valami pókhálóba ragadt volna, és rémülten látná a közelgő óriáspókot. Oké, oké, de hogyan tudok segíteni, kérdezem, és már jön is a válasz. Ennyire közel lenne hozzám? Vagy csak ilyen jól működik a Halhatatlanok „rádiója”?

– Hallgass meg, gyere el hozzám! – Ezt ismételgette szüntelenül, éjszakáról éjszakára, míg az egész már csak háttérzajnak tűnt.

Persze mindig ki tudtam kapcsolni, ez nem jelentett problémát. Egy vámpírnak meg kell tanulnia kikapcsolni a telepatikus hangokat, különben hamar belebolondul. Az élők kiáltozását is ki tudom kapcsolni. Muszáj. Csak így lehet túlélni. Még a legvénebbek is képesek erre. Én több mint kétszáz éve vagyok a Vérvonalban. Ők hatezer éve.

Előfordult, hogy a hang egyszer csak elhallgatott.

A huszonegyedik század legelső éveiben angolul kezdett hozzám beszélni.

– Miért? – kérdeztem.

– Mert kedveled – felelte érdes, férfias hangján. Nevetés. Az ő nevetése. – Mindenki kedveli az angolt. Ha hívlak, el kell jönnöd hozzám – mondta aztán. Majd újra mormolni kezdett azon a keveréknyelven, amelyen korábban: vakságról, fulladásról, paralízisről és gyámoltalanságról papolt. Aztán újból az következett, hogy „segíts nekem”, mindez görög, latin, angol és francia verstöredékekkel fűszerezve.

Ez olyan háromnegyed óráig még érdekes is lehet, de aztán unalmas és bosszantó.

Természetesen válaszra se méltattam.

Egyszer csak felkiáltott: „Szépség!”, majd folytatta a mormolást, de mindig visszatért ahhoz, hogy „Szépség!”, és olyan intenzív hangsúllyal kiáltott, hogy úgy éreztem, mintha a halántékomat böködné az ujjával.

– Jó, jó, szépség, és akkor mi van? – kérdeztem. Erre felnyögött, aztán zokogni kezdett, végül valami olyan kivehetetlen ábrándozásba csapott át, hogy beleszédültem. Azt hiszem, vagy egy éven keresztül nem is hallgattam. Éreztem azonban, hogy végig ott dörmög a mélyben, és két év elteltével… igen, annyi lehetett… a nevemen kezdett szólítani.

– Lestat, a kópé királyfi!

– Ugyan, hagyd már abba!

– Nem hagyom, te kópé királyfi, hercegem, fiam, ó, fiam, Lestat… – És ezeket a szavakat még tíz mai nyelven és hat vagy hét ókori nyelven is elismételte. Le voltam nyűgözve.

– Akkor te is mondd meg, ki vagy – szóltam mogorván. Be kell vallanom, hogy amikor elviselhetetlenül magányos voltam, kifejezetten örültem a társaságának.

És hát nem volt valami jó évem. Céltalanul bolyongtam. Megcsömörlöttem mindentől. Dühös voltam magamra, amiért az élet „szépsége” már nem elégített ki, már nem tudta elviselhetővé tenni a magányt. Éjszakánként dzsungelekben és erdőkben bolyongtam, meg-megérintve az alsó ágakat, közben meg sírtam, és csak mormogtam magam elé. Közép-Amerikában sorra látogattam a maja romvárosokat, aztán mélyen behatolva Egyiptomba a Szahara homokján sétálgattam, és a Vörös-tenger kikötőihez vezető út melletti sziklákba vésett, ősi rajzokat nézegettem.

Akkoriban fiatal, kóbor vámpírok szállták meg a városokat, ahová elvetődtem – Kairót, Jeruzsálemet, Mumbait, Honolulut és San Franciscót –, én pedig hamar belefáradtam abba, hogy állandóan rendszabályozzam őket, és folyton büntetést szabjak ki rájuk azért, mert elfajzott étvágyuknak engedve ártatlanokat mészárolnak halomra. Időről időre elkapták és börtönbe vetették őket az emberek, ahol hajnal hasadtával hamuvá égtek. Előfordult, hogy néhányuk törvényszéki orvosok kezére került. Milyen kellemetlen!

Persze az orvosok soha nem találtak semmit. De erről később.

Az egyre szaporodó kóbor vámpírok egymással is állandóan összetűzésbe keveredtek, bandaháborúik és csetepatéik mindannyiunk életét megkeserítették. Ezeknek ugyanis nem számít, ha tűzzel elégetnek vagy lefejeznek minden olyan vámpírt, aki az útjukba áll.

Tiszta káosz!

De hát ki vagyok én, hogy felügyeljem ezeket a tökfejeket?

Mikor álltam én a törvény és a rend oldalán? Hisz én vagyok a felkelő, a lázadó, az enfant terrible. Inkább hagytam, hogy kiüldözzenek a városokból, még New Orleansból is, hagytam, hogy elűzzenek. Nem sokkal utánam a hőn szeretett Louis de Pointe du Lac is eljött onnét, és azóta Armanddal együtt New Yorkban él.

Armand jóvoltából Manhattan szigetén mind biztonságban vannak: Louis, Armand, valamint két fiatal vérivó, Benjamin és Sybelle, meg mindazok, akik az Upper East Side felső részén fekvő, palotának is beillő kéglijükben meglátogatják őket.

Nincs ebben semmi meglepő. Armand mindig is sikeresen el tudta pusztítani azokat, akik megsértették valamivel. Végtére is több száz éven keresztül volt a párizsi Sátán Gyermekeinek tudós tanítója, és minden vérivót hamuvá égetett, aki nem tartotta tiszteletben azoknak a nyomorult vallási fanatikusoknak az elvetemült, ósdi törvényeit. Armand megrögzött autokrata. Hát, legyen ez az ő küldetése!

Hadd tegyem hozzá viszont, hogy Armand már egyáltalán nem az az erkölcscsősz, akinek hittem. Sok minden, amit régebben magunkról gondoltam, az elménkről, a lelkünkről, erkölcsi fejlődésünkről és elfajzásainkról, meg amit a könyvemben is leírtam, tévedés volt. Armandnak is vannak szenvedélyei, neki is van szíve. Sok tekintetben csak most, ötszáz év elteltével kezdi kiforrni magát. És valóban, mit is tudhatok én a halhatatlanságról? Mióta is vagyok a Vérvonalban? 1780 óta? Az nem is túl hosszú idő. Egyáltalán nem.

Nemrég New Yorkban jártam, hogy kikémleljem régi barátaimat.

Langyos éjjeleken ott ácsorogtam csodálatos Upper East Side-i lakhelyük ajtajában, és hallgattam, amint a fiatal Sybelle zongorázik, Armand és Benjamin pedig órákig beszélget.

Micsoda fantasztikus lakhely! Három városi ház van egybeépítve, melyek együtt hatalmas palazzót alkotnak, és mindegyik házrészhez görög oszlopcsarnok, lépcsőfeljáró és dekoratív kovácsoltvas kerítés tartozik. Ettől függetlenül csak a középső bejáratot használják, melynek ajtaja fölött a következő, bronzból készült felirat díszeleg: TRINITY GATE.

Benji készíti azt a rádiós beszélgetős műsort, amit éjjelente New Yorkból sugároz mindenfelé. Kezdetben a rádió hagyományos módon működött, de most már az interneten sugározza műsorait, így azok a világ összes Halhatatlanjához eljutnak. Benji okossága olyan dolgokban is megmutatkozik, amiket senki nem volt képes megjósolni. Benji beduin származású, és úgy tizenkét éves korában került a Vérvonalba, emiatt csak százötvenöt centi magas, és most már örökre ilyen kicsi marad. Azok közé a halhatatlan gyermekek közé tartozik azonban, akiket a halandók mindig alacsony termetű felnőttnek néznek.

Amikor hallgatózom, Louis-t természetesen nem hallom, hiszen én teremtettem vámpírrá, és az újoncok és alkotók mindig süketek egymás hangjára, de természetfölötti hallásom kitűnően működik. Házuk előtt állva könnyedén ki tudom venni Louis telt, bársonyos hangját, a többiek fejében pedig látom a Louis-val kapcsolatos képeket. Az ide-oda libbenő csipkefüggönyökön át látom az élénk színekkel megfestett, barokk freskókat a mennyezeten. Rengeteg a kék rajtuk – hatalmas, kék ég, melyen aranyszegélyű fellegek úsznak. Miért is ne? És érzem a pattogó, ropogó tűzifa illatát.

A városi háztömb eredetileg ötemeletes volt, belle epoque stílusú és hatalmas. Alul pincék, a tetőtérben pedig óriási, üvegmennyezetű bálterem, kilátással a csillagokra. Armandék ebből varázsolták maguknak ezt a palotát. Armand mindig is jeleskedett az ilyesmiben, és hihetetlen erőtartalékokat mozgatott meg annak érdekében, hogy ámulatba ejtő lakosztályait márványba öltöztesse és antik hajópadlóval burkolja, szobáit pedig a valaha készült legmívesebb bútorokkal rendezze be. Ráadásul mindig gondoskodott róla, hogy lakhelye biztonságos legyen.

Az a szomorú kis orosz ikonfestő, akit úgy raboltak el és dobtak bele erőszakkal a Nyugat mélyvizébe, már réges-rég a magáévá tette az itt uralkodó humanista szemléletet, és Marius, az ő vérvonalbeli teremtője bizonyára különös elégedettséggel nyugtázta mindezt.

Szerettem volna csatlakozni hozzájuk. Mindig szeretnék csatlakozni hozzájuk, de sosem merek. Igazából mindig is csodáltam, ahogy élnek – hatalmas Rolls-Royce limuzinokban járnak esténként operába, koncertre vagy balettelőadásra, együtt látogatják a múzeumi kiállításmegnyitókat, és olyan tökéletesen integrálódtak a körülöttük lévő emberi világba, hogy esetenként halandókat is meghívnak azokba a csupa arany szalonokba egy pohár borra vagy frissítőre. Sokszor még a zenészeik is a halandók közül kerülnek ki. Egészen élethűen tudják alakítani az embert. Elképesztő, hogy valaha én is így éltem, és egy évszáda – vagy talán egy kicsit régebben – még én is ilyen magabiztosan és könnyedén jártam-keltem ebben a világban. Most meg úgy bámulom őket, mint valami kiéhezett kísértet.

Akárhányszor ott jártam, a Hang azonnal dörmögni, kiáltozni, suttogni kezdett, és barátaim nevét a szitkozódás, a könyörgés és a parancsolgatás különös keverékével vegyítve ismételgette. Egy este azt mondta:

– A Szépség ösztönözte, hát nem érted? A Szépség rejtelmessége.

Egy évvel később épp Miamiban sétáltam a parti homokban, mikor újrakezdte. A kóbor és csavargó vámpírok egy időre felhagytak a zaklatásommal. Féltek tőlem, féltek minden idősebb vámpírtól. De nem eléggé.

– Ösztönözte, de mit, kedves Hang? – kérdeztem. Úgy éreztem, megérdemli, hogy pár percig beszélni hagyjam, mielőtt elhallgattatom.

– Képtelenek vagyunk felfogni ennek a titoknak a jelentőségét. – A Hang most bizalmas suttogásra váltott át. – Nem bírjuk felfogni az összetettségét. – Ezt úgy mondta, mintha csak most, ebben a pillanatban tudná szavakba önteni. Aztán sírva fakadt. Esküszöm. Sírt.

Visszataszító hang volt. Én nem lelem örömöm senki szenvedésében, még a legszadistább ellenségeimében sem. És most itt ez a Hang, és sír.

A sóvárgás kénye-kedvének kiszolgáltatva vadászni indultam, szomjúhozva, pedig igazából nem is voltam szomjas. Ellenállhatatlan, pusztító vágy hajtott a felhevült, lüktető emberi vér után. Találtam is egy fiatal lányt, akinek romlott lelke és gyönyörűséges teste, finom vonalú, hófehér nyaka ellenállhatatlan kombinációt alkotott. A lakásán kaptam el, a besötétített, illatos hálószobában, melybe az ablakokon azért beszűrődött a város fénye. A tetőn keresztül hatoltam be, és úgy akadtam rá erre a kissé sápadt lányra, akinek dióárnyalatú bőre és fénylő, barna szeme volt, s fekete haja úgy tekergett, mint Medúza fején a kígyók. Meztelenül feküdt a fehér vászonlepedőn, és megpróbálta magát kiszabadítani a karom közül, de én azonnal belemélyesztettem fogamat a nyaki verőérbe. Csakis erre voltam kiéhezve. Add nekem a szívverésed! Add nekem a vér sós ízét! Add fel nekem az utolsó kenetet! Töltsd meg a számat!

És ömleni, buzogni kezdett a vér. Jaj, ne siesd el! Hirtelen én lettem az áldozat, akit mintha valami fallikus isten terített volna le, és az univerzum alapjaira kiömlő vér zubogása gyengítene el; majd a hevesen lüktető szív rándulásai ürítenék ki lassan azt a törékeny testet, amit valójában megóvni hivatottak. És íme, a lány már halott. Ah, ilyen hamar? Mint megtaposott, fehér liliom a párnán, csakhogy egyáltalán nem volt liliom, hisz láttam kicsinyes, gyalázatos, bíborszín bűneit, mialatt a vére teljesen elvette az eszemet, romlásba döntött, és felforrósított, míg végül itt maradtam egész testemben felhevülve, ajkamat nyalogatva.

Nem bírok halott emberek mellett megmaradni. Ki a tetőre, újra.

– Na, élvezted? – kérdeztem a Hangtól. Úgy nyújtóztam ki a holdfényben, mint egy macska.

– Hmm – felelte a Hang. – Persze, ezt mindig is imádtam.

– Akkor hagyd abba a nyekergést.

És akkor a Hang elhallgatott. Ez volt az első alkalom, hogy otthagyott. Egyik kérdést a másik után tettem fel neki. Nem jött válasz. Nem volt ott senki.

Három éve annak, hogy ez történt.

Rettenetes állapotban voltam kívül-belül, mindentől undorodtam, és semmihez nem volt kedvem. A vámpírok világában rosszra fordultak a dolgok, efelől senkinek nem volt kétsége. Benji az ő végeláthatatlan rádióműsoraiban egyre csak engem szólongatott, hogy térjek már vissza a száműzetésből. És ehhez a kívánságához egyre többen csatlakoztak.

– Lestat, szükségünk van rád!

Másról se lehetett hallani, csak bánatról és sorscsapásról. És sok régi barátomat egyszerűen nem találtam sehol – Mariust, David Talbotot, sőt még az ősidők ikerpárját sem. Volt idő, amikor gond nélkül megleltem bármelyiküket, de az az idő elmúlt.

– Törzsünk szülők nélkül maradt! – üvöltötte Benji az internetes rádióadásban. – Fiatalok, legyetek óvatosak! Amint megláttok egy idősebb vámpírt, azonnal fogjátok menekülőre a dolgot. Ők nem az őseink, nem számít, hány éve vannak a Vérvonalban. Megtagadják a felelősségvállalást, és nem törődnek öccseikkel, húgaikkal. Legyetek résen!

Azon a rémes, hideg éjszakán szomjas lettem, annyira szomjas, hogy nem bírtam elviselni. Valójában már nincs szükségem vérre. Olyan sok csordogál az ereimben Akasa véréből – az ősanya ősi véréből –, hogy akár örökké is elélhetnék táplálék nélkül. De akkor szomjas voltam, és muszáj volt enyhítenem a nyomorúságomon, legalábbis ezt mondogattam magamban, amikor késő éjjel kisebbfajta vérfürdőt rendeztem Amszterdamban, és minden gyilkost meg elvetemült gazembert elintéztem, akit csak találtam. A holttesteket jól elrejtettem. Nagyon körültekintően jártam el. Ettől függetlenül nagyon elkeserítő volt az egész: a meleg, ízletes vérrel együtt ugyanis gonosz és elkorcsosult elmék vízióit is magamba szívtam, és intim viszonyba kerültem azokkal az érzelmekkel, amelyeket amúgy megvetettem. Ugyanaz a régi nóta! Teljesen belebetegedtem. Amikor ilyen állapotban vagyok, az ártatlanokra is veszélyt jelentek, tudom jól. Nagyon is jól.

Úgy hajnali négy felé már rettentően rosszul éreztem magam, ahogy ott ültem abban a kis közparkban a párától nedves, kovácsoltvas padon hétrét görnyedve, a város egyik lepusztult negyedében, ahol a késő éjjeli fények bántóan rikítónak, mégis valahogy kormosnak hatottak a ködben, és egész testemben reszketve attól féltem, hogy ezt egyszerűen nem élem túl. Hogy nem leszek képes megmaradni a Vérvonalban. Hogy belőlem soha nem lesz igazi Halhatatlan, olyan, mint Marius vagy Mekare vagy Maharet, vagy akár Armand. Hogy az nem élet, amit én itt művelek. Fájdalmam egy ponton olyan fokra hágott, hogy úgy éreztem, kést forgatnak a szívemben és az agyamban. Még jobban összegörnyedtem a padon. Kezemet szorosan összekulcsoltam a tarkómon, és semmit nem akartam annyira, mint meghalni: lehunyni a szemem, kizárni az egész világot, és meghalni.

És akkor újra előkerült a Hang, és azt mondta:

– De hát én szeretlek!

Alaposan meghökkentem. Oly régóta nem hallottam a Hangot, és most hirtelen ott volt újra, bizalmas hangon beszélt hozzám, olyan halkan és gyengéden, mintha valaki az ujjbegyével érintene meg, és simogatná meg a fejem.

– Miért? – kérdeztem.

– Mind közül téged szeretlek a legjobban – mondta a Hang. – Itt vagyok veled, és szeretlek.

– Mi vagy te? Angyalnak tetteted magad, mint az a másik a múltkor? – kérdeztem. – Vagy azt játszod, hogy isten vagy? Vagy valami hasonló?

– Nem – felelte a Hang.

Ám ahogy megszólalt, rögtön éreztem, hogy átjár az a bizonyos melegség, az a fajta, ami elmondásuk szerint a kábítószerfüggőket is átjárja, amikor szétárad bennük az anyag, mely után annyira áhítoznak, szóval az a bizonyos édes, biztonságot adó melegség, amit a Vérvonalban csak ideig-óráig leltem meg. És akkor másként kezdtem hallani az esőt. Többé már nem undorító, ködös szitálásnak érzékeltem, hanem a körülöttem lévő különböző felületeken képződő hangok fület gyönyörködtető szimfóniájának.

– Szeretlek – ismételte a Hang. – Most pedig kelj fel. Hagyd itt ezt a helyet. Gyerünk, állj fel. Indulj. Ez az eső nem is olyan hideg. Te erősebb vagy annál, hogy az eső eltántorítson, és a bánat legyengítsen. Menj, és tedd, amit mondok…

Úgy is tettem.

Felkeltem, és elindultam vissza az elegáns, régi Hoˆtel de l’Europe-ba, ahol megszálltam, aztán felmentem hatalmas, ízlésesen tapétázott hálószobámba, és az éppen felkelő nap elől teljesen behúztam a földig érő bársonyfüggönyöket. Az ég fehéren izzott az Amstel folyó fölött. Reggeli hangok hallatszottak.

És akkor hirtelen megálltam. Ujjaimat erősen a szemhéjamnak nyomva egyre jobban összeroskadtam a magány súlya alatt, mely oly rettenetes erővel tört rám, hogy ha módomban állt volna, azonnal a halált választom.

– Ugyan, hiszen szeretlek – szólalt meg a Hang. – Nem vagy egyedül. Soha nem is voltál. – Éreztem, hogy a Hang ott van bennem, körülöttem, éreztem, hogy átölel.

Végül lefeküdtem aludni. A Hang énekelni kezdett, franciául énekelt, annak a gyönyörűséges Chopin-etűdnek, a „Tristesse”-nek a dallamára…

– Lestat, térj vissza Franciaországba, menj vissza Auvergne-be, ahol születtél – suttogta, mintha ott lenne egész közel. – Ott van apád ősi kastélya. Oda kell menned. Minden emberi lénynek szüksége van otthonra.

Olyan gyengéden mondta ezt, annyira őszintén.

Milyen fura, hogy épp ezt mondta! Ugyanis az a régi, romos kastély az enyém volt. Évekkel ezelőtt építészeket, majd kőműveseket bíztam meg azzal, hogy hozzák rendbe, bár fogalmam sem volt róla, miért teszem. Szinte magam előtt láttam a kastélyt ősi, kerekded tornyaival, ahogy azon a kiálló sziklán a völgyek és mezők fölé magasodik. A kastélyt, ahol annyian haltak éhen, ahol olyan keserű volt az élet, ahol én is olyan nyomorultul éreztem magam, én, a kisfiú, aki arra volt ítélve, hogy Párizsba szökjön világot látni.

– Menj haza! – suttogta a Hang.

– És te miért nem bóbiskolsz, ahogy én, kedves Hang? – kérdeztem. – Mindjárt felkel a nap.

– Mert ahol én vagyok, drága Lestat, ott most nem reggel van.

– Á, szóval te is vérivó vagy, igaz? – kérdeztem. Úgy éreztem, hogy most aztán rajtakaptam. Nevetni kezdtem, kuncogva nevettem. – Hát persze hogy az vagy.

A Hang dühös lett.

– Te szerencsétlen, hálátlan, elfajzott kópé királyfi, te! – mormogta… aztán megint otthagyott. Hát jó. Miért is ne? Ám a titkát nem igazán sikerült megfejtenem, legalábbis hosszú távon nem. Lehet, hogy csak egy ősöreg és hatalmas halhatatlannal van dolgom, aki a földgolyó másik feléről vámpírelméről vámpírelmére táncoltatva küldi nekem telepatikus üzenetét, mint ahogyan a fény tükröződik egyik tükörről a másikra? Nem, ez nem lehetséges. Ehhez túlságosan bizalmas és pontos volt minden megjegyzése. Persze ez a módszer nagyon is alkalmas arra, hogy telepatikus úton üzenetet küldjünk egy másik halhatatlannak, de ennyire direkt módon kommunikálni, ahogy ő velem, nem lehet.

Mire felébredtem, természetesen már kora este volt, és Amszterdamot megtöltötte az autóközlekedés robaja, a biciklikerekek surrogása és még ezernyi más hang. A dobogó szíveken keresztüláramló vér zubogása.

– Még itt vagy, kedves Hang? – kérdeztem.

Csönd. Halványan mégis az volt az érzésem, igen, éreztem, hogy ott van. Szánalmasnak éreztem magam, féltem magamtól, és a gyengeségemen merengtem, azon, hogy képtelen vagyok szeretni.

És akkor a következő történt.

Odamentem a fürdőszoba ajtaján lévő egész alakos tükörhöz, hogy megigazítsam a nyakkendőmet. Hisz tudod, micsoda dendi vagyok! Szóval még ilyen állapotban is jól szabott Armani öltöny és frakking volt rajtam, s épp készültem megigazítani élénk színű, feltűnő, gyönyörű kézi festéssel készült nyakkendőmet – de sehol a tükörképem!

Én ott voltam ugyan, de nem a tükörképem voltam, hanem egy másik én, aki diadalittasan csillogó tekintettel néz rám, és mindkét kezét a tükörnek támasztja, mintha valami börtöncellában volna. Ugyanaz a ruha, és az utolsó apró részletig az én tökéletes másom: hosszú, göndör, szőke haj, és ragyogó, szürkéskék szem. De nem a tükörképem volt.

Teljesen megdermedtem. Fülemben ott visszhangzott a szó, doppelgänger, és eszembe jutott mindaz a szörnyűség, ami ehhez a szóhoz társul. Nem is tudom, hogyan írjam le, mennyire ijesztő volt a testemet látni, amint valaki más költözik belé, kihívóan néz rám, és készakarva ijesztget.

Nem vesztettem el a fejemet, hanem folytattam a nyakkendőm igazgatását, bár a tükörben nem láttam, mit csinálok. Tükörbeli énem továbbra is fagyos, gúnyos mosollyal fixált, és a fejemben megszólalt a Hang: harsányan nevetett.

– És ezért még kedveljelek is, te Hang? – kérdeztem. – Azt hittem, szeretsz.

A tükör-én láthatólag megütközött ezen. Arca – vagyis az én arcom – eltorzult, mint egy kisfiúé, aki mindjárt sírva fakad. Védekezőn emelte maga elé a kezét, ujjai begörbültek, tekintete ide-oda rebbent. Aztán eltűnt, és a valódi tükörképem állt ott helyette összezavarodva, kissé meg is rettenve, viszont meglehetősen dühösen. Még egyszer utoljára igazítottam egyet a nyakkendőmön.

– Szeretlek – mondta a Hang szomorúan, már-már gyászosan. – Szeretlek! – kiáltotta még, aztán újból elkezdett csacsogni, társalogni, üvöltözni, hirtelen összezagyválva minden lehetséges nyelvet, oroszt, németet, franciát, latint…

Azon az éjjelen, mikor Benji New Yorkból elkezdte sugározni a műsorát, azt mondta, ez így nem mehet tovább. Minden fiatalt arra buzdított, hogy meneküljenek el a városokból. És még egyszer, utoljára arra kérte a törzs öregjeit, hogy lépjenek elő.

Hogy ezt az egészet elkerüljem, Anatóliába mentem. Megint látni szerettem volna az Hagia Sophiát. Sétálni akartam a boltívei alatt. Be akartam járni Göbekli Tepe, a neolitikus korból való legrégebbi település romjait. Pokolba a törzzsel meg a problémákkal. Vajon mi adta Benjinek az ötletet, hogy törzs vagyunk?