CIBOLA

MEGHÓDÍTÁSA

A TÉRSÉG NEGYEDIK KÖTETE

JAMES S. A. COREY

FORDÍTOTTA

GALAMB ZOLTÁN

COPYRIGHT © 2014 BY DANIEL ABRAHAM AND TY FRANCK

James S. A. Corey: Cibola Burn

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2015

Hungarian translation © Fumax Kft., 2015

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Kótai Kata

Tördelő: Blasits Katalin

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Borítóillusztráció: Daniel Dociu

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét
sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-615-5514-40-1

Jay Lake-nek és Elmore Leonardnak.

Uraim, öröm volt együtt dolgozni.

PROLÓGUS: BOBBIE DRAPER

Ezernyi világ, gondolta magában Bobbie, amint bezárult a csővasút ajtaja. És nem csak ezernyi világ. Ezernyi naprendszer. Napok. Gázóriások. Kisbolygó-övezetek. Minden, ahová az emberiség terjeszkedése eddig elért, ezerszeresen megsokszorozva. A vele szemközti ülés felett a képernyőn hírműsor ment, de nem működtek rendesen a hangszórók, és a bemondó hangja túlságosan zizegett ahhoz, hogy ki lehessen venni a szavait. A mellette lévő grafika, amelyre hol ráközelítettek, hol ismét lekicsinyítették, elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy Bobbie követni tudja. Friss adatok érkeztek be a kapukon átküldött szondákról. Egy újabb ismeretlen napról készített képet mutattak, körök rajzolták ki a bolygók keringési pályáját. Mindegyik világ üres volt. Bármi hozta is létre a protomolekulát és lőtte ki a Föld felé az idő mély kútjából, immár nem válaszolt a hívásokra. A híd megépítője már megnyitotta az utat, de nem özönlöttek be hatalmas istenek.

Elképesztő, merengett el Bobbie, hogy az emberiség milyen gyorsan eljutott a „Miféle elképzelhetetlen intelligencia alkotta meg e lelkünket felkavaró csodákat?”-tól a „Nos, ha már senki sincs itt, magunkkal vihetnénk a cuccukat?”-ig.

–    Ne haragudjon – szólalt meg egy kehes férfihang –, de nem tudna egy kis apróval kisegíteni egy veteránt?

Bobbie elfordította a tekintetét a képernyőről. A férfi sovány volt, hamuszürke arcú. Testén az alacsony nehézkedésben eltöltött gyermekkor jellegzetes jegyei mutatkoztak: elnyújtott törzs, nagy fej. A férfi megnedvesítette az ajkát, aztán előrehajolt.

–    Veterán, valóban? – kérdezte Bobbie. – Hol szolgált?

–    A Ganymedesen – válaszolta bólogatva a férfi, és a fejét mesterkélt pózzal egy kissé elfordította. – Ott voltam, amikor összeomlott. Miután visszajöttem ide, a kormány magamra hagyott, hogy boldoguljak, ahogy tudok. Csak annyit szeretnék összegyűjteni, hogy a Ceresre utazhassak. Rokonaim élnek ott.

Bobbie érezte, hogy felgyülemlik benne a düh, de igyekezett nyugalmat erőltetni a hangjára és az arckifejezésére.

–    Próbálkozott a veterán segélyszolgálatnál? Ők talán segíthetnének magán.

–    Csak valami ennivaló kellene – válaszolta a férfi ezúttal undokabb hangnemben. Bobbie mindkét irányban végignézett a kocsin. Általában akadt néhány utas a napnak ebben a szakában. Az Aurorae Sinus kerületeit mind vákuumalagutas csővasút kötötte össze. Ez is az átfogó marsi terraformáló vállalkozás része volt, amely jóval Bobbie születése előtt kezdődött, és még a halála után is évtizedekig fog folytatódni. E pillanatban épp senki sem tartózkodott a kocsiban. Bobbie elképzelte, milyennek láthatja őt a koldus. Nagydarab nő volt, magas és széles vállú, de éppen ült, és a pulóver, amit aznap felvett, kissé lötyögött rajta. A férfi talán abban a tévhitben lehetett, hogy Bobbie a hája miatt tűnhet ekkorának. De nem így volt.

–    Melyik századnál szolgált? – kérdezte Bobbie. A férfi pislogott. Bobbie tudta, hogy a fickó arra számított, kissé megijed tőle a nő, és most nyugtalanította, hogy mégsem ez a helyzet.

–    Századnál?

–    Melyik századnál szolgált?

A férfi megint megnedvesítette az ajkát.

–    Nem szeretnék…

–    Csak mert elég fura ez a dolog – magyarázta Bobbie. – Esküdni mertem volna, hogy nagyjából mindenkit ismertem, aki a Ganymedesen szolgált a fegyveres konfliktus kitörésekor. Tudja, ha az ember ilyesmin megy keresztül, elég jól megmarad benne. Mert rengeteg ismerősét látja meghalni. Mi volt a rangja? Én tüzérőrmesterként szolgáltam.

A szürke arc bezárult, elfehéredett. A férfi összeszorította az ajkát. Kezét még jobban a zsebébe mélyesztette, és motyogott valamit.

–    Most pedig? – folytatta Bobbie. – Heti harminc órában dolgozom a veteránok segélyszolgálatánál. És rohadtul biztosra veszem, hogy szívesen adnánk lehetőséget egy ilyen derék veteránnak, mint maga.

A koldus megfordult, Bobbie keze pedig gyorsabban megragadta a férfi karját, mint ahogy az elhúzhatta volna. A férfi arcát félelem és fájdalom torzította el. Bobbie közelebb húzta magához. Amikor megszólalt, gondosan formálta a szavakat. Mindegyiket tisztán, jól érthetően ejtette ki.

–    Találjon. Ki. Valami. Más. Mesét.

–    Igenis, hölgyem – válaszolta a koldus. – Így lesz. Ezt fogom tenni.

A kocsi fékezett, lassítva befutott az első Breach Candy-i állomásra. Bobbie eleresztette a férfit, és felállt. A koldus szeme ettől egy kissé elkerekedett. Bobbie ősei egykor Szamoáról származtak, így időnként efféle hatást gyakorolt azokra, akik nem számítottak rá. Néha egy kissé kellemetlenül érezte magát emiatt. Most viszont nem.

A fivére egy takaros kis középosztálybeli üregben lakott Breach Candyben, nem messze az alsó egyetemtől. Bobbie egy darabig nála lakott, miután visszatért a Marsra, és még az élete darabjait próbálta ismét összeilleszteni. A folyamat tovább eltartott, mint amire számított. És ennek következménye volt az is, hogy úgy érezte, ezért tartozik valamivel a testvérének. Az adósságát többek között közös családi vacsorák formájában törlesztette.

Breach Candy csarnokaiban alig lézengtek emberek. A falakon reklámok villantak életre Bobbie közeledtére, az arcfelismerő érzékelők folyamatosan nyomon követték, és felajánlották neki azokat a termékeket és szolgáltatásokat, amelyekre szerintük szüksége lehet. Párkereső portált, edzőtermi tagságot, shawarmát elvitelre, Mbeki Soon új filmjét, lelki tanácsadást. Bobbie igyekezett nem magára venni mindezt. Mégis azt kívánta, bárcsak többen járnának arra, hogy kissé színesítsék a kínálatot. Hogy Bobbie elhitethesse magával, hogy a hirdetések valószínűleg egy másik járókelőnek szólnak a közelben. Nem pedig neki.

Ám Breach Candyt már nem jellemezte akkora zsúfoltság, mint korábban. Kevesebb embert lehetett látni a csővasútállomásokon és a folyosókon, kevesebben keresték fel a veterán segélyszolgálatot. Bobbie azt hallotta, hogy a felső egyetemre hat százalékkal kevesebben jelentkeztek.

Az emberiségnek még egyetlen életképes kolóniát sem sikerült létrehoznia az újabb világokon, de a szondák adatai elégségesnek bizonyultak. Az emberi civilizáció határai kitolódtak, és a marsi városok a saját bőrükön tapasztalták a konkurencia felbukkanását.

Amint Bobbie belépett az ajtón, és az orrát megcsapta sógornője gumbójának az egész üreget belengő, ínycsiklandó illata, meghallotta, hogy testvére és unokaöccse hangosan vitatkoznak. Ettől görcsbe rándult a gyomra, ugyanakkor családtagok voltak. Szerette őket. Hálával tartozott nekik. Még akkor is, ha hirtelen rendkívül vonzóvá tették számára az elvitelre készült shawarma ötletét.

–    …nem ezt mondtam – erősködött az unokaöccse. A fiú már a felső egyetemre járt, de amikor a családban veszekedés tört ki, Bobbie még mindig a hatéves kissrác hangját hallotta.

A testvére válaszként rádörrent a fiúra. Bobbie felismerte a minden érv elhangzásakor az asztallapon koppanó ujjakat. A dobolást mint retorikai eszközt. Édesapjuk ugyanezt csinálta.

–    A Mars nem holmi alternatíva. – Kopp. – Nem másodlagos. – Kopp. – Ezek a kapuk és bármi legyen is a túloldalon, nem azonosak az otthonunkkal. A terraformálás folyamata…

–    Nem a terraformálást kifogásolom – vágott a szavába az unokaöccse, épp amikor Bobbie a szobába lépett. Sógornője némán odabiccentett neki a konyhából. Az étkező egybenyílt a lakótérrel, ahol egy lehalkított híradás ismeretlen bolygók távolról készült képeit mutatta, köztük pedig egy drótkeretes szemüveget viselő, gyönyörű fekete férfi magyarázott komoly tekintettel. – Csak annyit mondtam, hogy rengeteg új adathoz hozzájutunk. Adatokhoz. Én csak ennyit mondtam.

Mindketten az asztal fölé hajoltak, mintha láthatatlan sakktábla állna előttük. Az összpontosítás és az értelem játszmája kötötte le őket olyannyira, hogy már a világról sem vettek tudomást. Ez számos tekintetben fedte az igazságot. Bobbie úgy ült le a székébe, hogy egyikük sem figyelt fel rá.

–    A Marsnál mélyrehatóbban egyetlen bolygót sem vizsgáltak még – magyarázta Bobbie testvére. – Nem számít, hány új adatcsomaghoz jutunk hozzá, amelyek nem a Marssal kapcsolatosak. Mert nem a Marssal kapcsolatosak! Mintha azt akarnád bebeszélni valakibe, hogy ezer másik asztalról készült kép elmondhat valamit arról, amelyiknél épp ülsz.

–    A tudás hasznos – jelentette ki Bobbie unokaöccse. – Te mondogattad mindig ezt nekem. Nem értem, most miért dühít fel ennyire.

–    Hogy állnak a dolgaid, Bobbie? – kérdezte fennhangon a sógornője, ahogy a kezében a leveses tállal az asztalhoz lépett. Rizst és paprikát hozott be, hogy a gumbót arra merjék ki, és hogy emlékeztesse a többieket a vendég jelenlétére. A két férfi a szemöldökét ráncolva nézett fel a betolakodóra.

–    Jól – felelte Bobbie. – Összejött az a munka a hajógyárnál. Így több veteránnak is új állást biztosíthatunk.

–    Mert felfedező hajókat és szállítóeszközöket építenek – jegyezte meg az unokaöccse.

–    David!

–    Ne haragudj, anya, de így van – válaszolta David, aki nem akart engedni az igazából. Bobbie a tányérjába mert a rizsből. – A könnyen átalakítható hajókat mind átalakítják, és újakat építenek, hogy az emberek eljuthassanak az új rendszerekbe.

Bobbie testvére fogta a rizst és a szedő kanalat, közben halk kuncogással adta a fia értésére, mennyire nem érdekli a véleménye.

–    Az első kutatócsoport még csak most érkezik meg az első ilyen helyre…

–    Az Új-Földön már élnek emberek, apa! Egy csapat ganymedesi túlélő… – Hirtelen elhallgatott, bűnbánón futó pillantást vetett Bobbie felé. A Ganymedes nem vacsoratéma.

–    A kutatócsoport még nem szállt le – vetette ellen Bobbie testvére. – Évekbe telik még, amíg valódi kolóniák létesülhetnek ott.

–    Még nemzedékek kellenek ahhoz, hogy bárki a bolygó felszínén járhasson itt! Hiányzik a kurva magnetoszféra.

–    Vigyázz a szádra, David!

Visszajött Bobbie sógornője. A fekete és illatos gumbó tetején finom olajréteg csillogott. A leves puszta szagától összefutott a nyál Bobbie szájában. A sógornője a pala alátétre rakta a tálat, aztán Bobbie kezébe nyomta a merőkanalat.

–    És milyen az új lakásod? – kérdezte.

–    Kellemes – felelte Bobbie. – Olcsó.

–    Jobban örülnék, ha nem az Innis Shallowsban laknál – jelentette ki a bátyja. – Rettenetes az a környék.

–    Bobbie nénit senki se merné bántani – jegyezte meg David. – Letépné a fejüket.

Bobbie elvigyorodott.

–    Á, dehogy, elég, ha csúnyán rájuk nézek, és…

A nappaliban hirtelen vörös fény izzott fel. Megszakították az adást. Alul és felül élénkpiros szalagcím-sávok jelentek meg, a képernyőn pedig egy tokás földi nő meredt komoran a kamerába. A háttérkép tüzet mutatott, aztán egy gyarmatosító hajó központi adattárból származó képe jelent meg. A fehérlő lángok előtt fekete szavak: TRAGÉDIA AZ ÚJ-FÖLDÖN.

–    Mi történt? – értetlenkedett Bobbie. – Mégis, mi történt?

ELSŐ FEJEZET: BASIA

Basia Merton valaha szelíd férfi volt, egykor régen. Nem az a fajta, aki használt gépolajtartályokból és bányászati robbanóanyagokból bombákat fabrikál.

Kigördített még egy hordóbombát a háza mögötti műhelyből, aztán megindult vele Első Leszállás elektromos meghajtású platós kocsijai felé. A kis épületsor észak–déli irányban húzódott, aztán egyszerre véget ért, a síkság sötétje egészen a szemhatárig nyúlt el. A férfi övén csüngő zseblámpa minden lépésnél ugrott egyet, különös, mozgó árnyakat hívott életre a poros földön. A fénykörön kívülről apró földönkívüli állatok huhogtak rá.

Az iloszi éjszakák – nem volt hajlandó Új-Földnek hívni – rendkívül sötétek voltak. A bolygó körül tizenhárom alacsony albedójú hold keringett egyazon pályán, egymástól oly mértékben szabályos távolságokra, hogy mindenki azt feltételezte róluk, hogy egy idegen civilizáció alkothatta meg őket. Bárhonnan származtak is ezek az égitestek, a Jupiter bolygóméretű kísérőinek egyikén nevelkedett férfi szemében sokkal inkább tűntek befogott aszteroidáknak, mint valódi holdaknak. Ráadásul egyáltalán nem fogták be és tükrözték vissza az Ilosz napjának fényét, miután az lenyugodott. A helyi éjszakai faunát többnyire kistestű madarak és gyíkok alkották. Vagyis olyasmik, amiket az Ilosz újdonsült emberi lakói madaraknak és gyíkoknak mondtak. Mindössze a legfelszínesebb külső jegyekben és alapvető szénalapú biológiájukban emlékeztettek földi névrokonaikra.

Basia az erőlködéstől nyögve emelte rá a hordót a kocsi hátuljára, aztán egy másodperccel később válaszként hasonló nyögés érkezett pár méter távolságból. Egy tündöklő szemű utánzó gyík volt az, amelyet a kíváncsiság egészen a fénykör pereméig hajtott. Az állat ismét felnyögött, széles, szívós, kecskebékáéra emlékeztető feje billegett, a nyaka alatti légzacskó a hanggal együtt felfúvódott és lelohadt. A gyík még egy darabig várt, mozdulatlanul bámult Basiára, aztán amikor a férfi nem válaszolt neki, visszamászott a sötétbe.

Basia rugalmas hevedereket húzott elő egy szerszámos ládából, aztán sorra a kocsi platójához rögzítette a hordókat. Az anyag nem robbanna fel pusztán attól, hogy a földre esik. Coop legalábbis ezt állította. Basiának nem volt kedve kipróbálni, hogy igazat mondott-e.

–    Baz! – szólalt meg Lucia. A férfi elpirult zavarában, akár egy kisgyerek, akit cukorkalopáson kapnak rajta. Lucia tudta, Basia mit csinál. A férfi nem lett volna képes hazudni neki. Ám abban reménykedett, hogy a nő a házban marad, amíg ő odakint munkálkodik. A nő puszta jelenléte elgondolkodtatta Basiát, vajon helyesen cselekszik-e. Ha valóban helyesen cselekedett, miért zavarta őt annyira, hogy Lucia látja?

–    Baz! – szólt megint a nő. Nem követelőzőn. A hangjából szomorúság, nem düh érződött ki.

–    Lucy – felelte a férfi, és hátrafordult. A nő a zseblámpa fénykörének peremén állt, fehér köntösét magához szorította a hideg esti levegőben. Arcvonásai sötét folttá mosódtak össze.

–    Felicia megint sír – közölte a nő vádló hangnemben. – Félt téged. Gyere be, és beszélgess el a lányoddal!

Basia elfordult tőle, és szorosra húzta a hevedereket a hordókon, elrejtette a nő elől az arcát.

–    Nem tehetem. Nemsokára ideérnek – válaszolta.

–    Kicsoda? Kik érnek ide nemsokára?

–    Te is jól tudod. Mindent el fognak venni tőlünk, amit itt elértünk, ha nem szállunk szembe velük. Időre van szükségünk. És így nyerhetünk időt. Ha nincs leszállópadozat, a kis kompokat kell használniuk. Ezért meg kell fosztanunk őket a leszállópadozattól. Hogy újra kénytelenek legyenek megépíteni. Senkinek sem fog baja esni.

–    Ha rosszabbá válik a helyzet – győzködte a nő –, továbbállhatunk.

–    Szó sem lehet róla – jelentette ki Basia, és maga is meglepődött szavainak durva hangnemén. Megfordult és pár lépést tett előre, a nő arcára irányította a fénypászmát. – Többé nem állunk tovább sehonnan. Eljöttünk a Ganymedesről. Otthagytuk a Katoát, és csak menekültünk, és a családom egy éven át egy hajón élt, mert senki sem biztosított nekünk helyet, ahol leszállhattunk volna. Többet nem fogunk menekülni. Soha többé nem menekülünk. Már minden gyermekemet elvették tőlem, akit elvehettek.

–    Nekem is hiányzik Katoa – ismerte el Lucia. – De nem ezek az emberek ölték meg. Háborúban esett el.

–    Üzleti döntés volt. Üzleti döntést hoztak, aztán háborút indítottak, és elvették tőlem a fiamat. – Én pedig engedtem nekik, de ezt már nem mondta ki. Veled és Felciával és Jacekkel együtt otthagytuk Katoát, mert halottnak hittem őt. Pedig nem halt meg. Mindezt túl fájdalmas lett volna beismernie, Lucia mégis meghallotta.

–    Nem a te hibád volt.

De igen, szakadt volna ki belőle, de Basia visszanyelte a szavakat.

–    Ezeknek az embereknek semmi joguk az Iloszhoz – jelentette ki a férfi, de csak nehezen tudott mérsékletet erőltetni a hangjára. – Mi érkeztünk ide elsőként. Mi formáltunk rá igényt. Elindítjuk az első lítiumszállítmányt, megkapjuk érte a pénzt, aztán felbérelhetünk néhány valódi ügyvédet, hogy bíróságra vigyék az ügyet. Ha a nagyvállalat addigra gyökeret ereszt itt, már semmire sem mehetünk. Csupán időt kell nyernünk.

–    Ha megteszed ezt – intette őt Lucia –, börtönbe kerülsz. Ne tedd ezt velünk! Ne tedd ezt a családoddal!

–    Épp hogy a családomért teszem – felelte halkan a férfi. Ami rosszabb volt, mint ha üvöltözött volna. Felugrott a vezérmű mögé, és rátaposott a gyorsítópedálra. A kocsi nyüszítve nekilendült. Basia nem pillantott hátra, nem nézhetett vissza, nehogy megpillantsa Lucyt.

–    A családomért – ismételte el.

Maga mögött hagyta a házat és a düledező települést, amelyet Első Leszállásnak neveztek el annak idején, amikor kiválasztották a helyet a Barbapiccola szenzortérképén. Senki sem vette a fáradságot, hogy átnevezze, amikor puszta elképzelésből valós hellyé lett. Basia a város központja felé haladt a kiskocsival, amit kétsornyi előre gyártott elemekből álló épület alkotott, míg oda nem ért a főutcaként szolgáló, széles, ledöngölt földúthoz, aztán elfordult az eredeti leszállóhely irányába. Az Iloszon letelepedő menekültek egykor kis siklókkal szálltak le a hajóról a felszínre, így leszállópályának megtette egy hosszabb lapos talajszakasz. Ám a Royal Charter Energy emberei, a nagyvállalati emberek, akik az EN-től kizárólagos engedélyt kaptak a bolygó kiaknázására, hamarosan megérkeznek a nehézgépezeteikkel. A nehéz tehersiklóknak tényleges leszállópadozat kell. Ezt ugyanazon a nyílt mezőn építették meg, amelyet a kolónia már korábban is leszállóhelyként használt.

Ez az egész obszcénnek tűnt Basia szemében. Megszállásszerűnek. Az első földet érés helye jelentőséggel bírt. Basia úgy képzelte, hogy egy nap majd parkot létesítenek ott, a közepén szoborral, amely az új világra való megérkezésüknek állítana emléket. Ehelyett az RCE gyalázatos fémszörnyet emelt közvetlenül az ő leszállóhelyük fölé. Mi több, a telepesek közül toboroztak embereket az építkezéshez, és kellően sokan akadtak, akik ezt elég jó ötletnek tartották ahhoz, hogy ténylegesen megvalósítsák.

Mintha a múltat törölték volna ki.

Scotty és Coop már az új leszállópadozatnál várta őt, amikor odaért. Scotty a fémemelvény szélén ült, a lábát lógázta, pipázott, és időnként a földre köpött. A mellette heverő kis villanylámpa hátborzongató zöld fénybe vonta őt. Coop nem messze tőle állt, és vicsorogva bámult fel az égre. Coop régi vágású övbéli volt, aki rettegett a nyílt terektől, és a többiekénél jóval nehezebben tudták kikezelni az agorafóbiáját. A beesett arcú férfi egyre csak a föléjük boruló végtelenbe meredt, és próbált hozzászokni, akár egy hegeket kapargató kisgyerek.

Basia az emelvény mellett állította le a kiskocsit, aztán leugrott róla, hogy kioldja a hordóbombákat leszorító hevedereket.

–    Esetleg segítenétek? – szólalt meg. Az Ilosz nagyméretű kőzetbolygó volt, egy g-nél valamivel nagyobb nehézkedéssel. Basia még hat hónapos gyógyszeres kezelés után is túl nehéznek érezte a tárgyakat. A puszta gondolat, hogy le kell emelnie a súlyos hordókat, elég volt, hogy vállizmai a várható megerőltetésre készülve rángatózni kezdjenek.

Scotty lecsusszant a leszállópadozatról, és másfél méterrel lejjebb ért talajt. Kisimította olajos fekete haját a szeméből, aztán megint mélyet szippantott a pipájából. Basia orrát megcsapta a Scotty fürdőkádban növesztett marihuánájából és gyorsfagyasztott-vákuumszárított dohánylevelekből készült keverék csípős, kannabiszos bűze. Coop odapillantott, szeme egy pillanatig hiába próbált fókuszálni, aztán arcán megjelent a vékony, kegyetlen mosoly. A tervet eleve Coop eszelte ki.

–    Mmm – mondta elismerőn Coop. – Csinos.

–    Nehogy beléjük szeress! – figyelmeztette Basia. – Nem sokáig fogod látni őket.

Coop harsányan felnevetett és elvigyorodott. Hárman együtt lehúzták a négy nehéz hordót a kocsiról, aztán sorban felállították azokat a leszállópadozat mellett. Mire az utolsóval is végeztek, már mindhárman ziháltak a megerőltetéstől. Basia egy pillanatra némán nekidőlt a kocsinak, míg Scotty még egypárat szívott a pipájából, Coop pedig felhelyezte a gyutacsokat a hordókra. A detonátorok alvó csörgőkígyókként hevertek a kocsi hátuljában, vörös LED-jeik egyelőre pihentek.

A település halványan pislákolt a sötétben. A házak, amelyeket maguknak és egymásnak építettek, úgy ragyogtak, akár az égből lehozott csillagok. Mögöttük romok. Egy hosszú, alacsony idegen építmény két masszív tornyával elméretezett termeszvárként magasodott a táj fölé. Az építményt mindenfelé nem emberi elme által tervezett átjárók és csarnokok hálózták be. Nappal a romok gyöngyházszerű, kísérteties színekben ragyogtak. Éjszakánként csak még sűrűbb sötétségnek mutatkoztak. A fejtési üregek a romokon túl helyezkedtek el láthatatlanul, mint minden más, kivéve a felhők alján halványan parázsló munkafények. Basia igazából nem kedvelte a bányát. A romok az elhagyott bolygó múltjának furcsa relikviái voltak, és mint bármiféle titokzatos dologgal, amely nem jelentett tényleges fenyegetést, Basia pár hónap elteltével már nem törődött velük. A bányához viszont múlt és remények kötődtek. Basia az élete felét jégbe vájt alagutakban töltötte, az olyan vágatoknak pedig, amelyek idegen földben húzódtak, a szagát sem érezte helyénvalónak.

Coop felszisszent, aztán átkozódva rázogatta a kezét. Semmi sem repült a levegőbe, szóval a helyzet nem lehetett különösebben vészes.

–    Szerinted fizetni fognak nekünk azért, hogy újjáépítsük? – kérdezte Scotty.

Basia káromkodott egyet és a földre köpött.

–    Nem kellene ezt tennünk, ha nem akadnának olyanok, akik az RCE csecsét akarják szívni – felelte, és a helyére gördítette az utolsó hordót. – Enélkül nem tudnak leszállni. Mindössze annyit kellett volna tennünk, hogy nem építjük meg.

Scotty a szájából füstfelhőt eregetve felkacagott.

–    Mindenképp idejöttek volna. Akkor már miért ne fogadhatnánk el a pénzüket? Ezt mondogatták az emberek.

–    Az emberek idióták – jelentette ki Basia.

Scotty bólintott, aztán az egyik kezével lesöpört egy utánzó gyíkot a kocsi üléséről, és leült. A lábát felrakta a műszerfalra, és megint pöfékelt egyet a pipájával.

–    El kell húznunk innen, ha robbantani akarunk. Ennyi cucc nagyot fog durranni.

–    Hé, haver! – kiáltotta Coop. – Készen vagyunk. Zavarjuk le, oké?

Scotty felállt, és megindult az emelvény felé. Basia megállította, kirántotta a pipát az ajkai közül, aztán a kocsi ülésére tette.

–    Robbanóanyag – jegyezte meg Basia. – Az ilyesmi robbanni szokott.

Scotty hanyagul vállat vont, ugyanakkor bosszúsnak is tűnt. Coop már az első hordót döntötte óvatosan az oldalára, amikor odaértek hozzá.

–    Buena werk. Jól bírja.

–    Köszönöm – válaszolta Basia.

Coop leheveredett a hátára. Basia melléje feküdt. Scotty óvatosan kettejük közé gördítette az első bombát.

Basia bekúszott az emelvény alá, mind a négy hordóhoz behúzta magát a cikcakkosan elhelyezkedő fémgerendákba kapaszkodva, hogy egymás után bekapcsolja és összehangolja a távirányításos detonátorokat. Aztán elektromos motor szűkölése ütötte meg a fülét, és egy pillanatra bedühödött Scottyra, amiért elvitte a kiskocsit, de hamar rájött, hogy közeledő, nem pedig távolodó motor zaját hallja.

–    Helló! – harsant fel Peter ismerős hangja.

–    Qué la moog keres itt ez a farok? – morogta Coop, miközben a kézfejével letörölte a homlokát.

–    Akarod, hogy odamenjek, és kiderítsem? – kérdezte Scotty.

–    Basia! – mondta erre Coop. – Menj, és tudakold meg, Peter mit akar! Scotty még nem piszkolta össze a hátát.

Basia kikászálódott a padozat alól, és helyet csinált Scottynak meg az utolsó bombának. Peter az övé mellett állította le a kiskocsiját, és most a két jármű között állt toporogva, mint akinek már nagyon kell pisilnie. Basia háta és karja sajgott. Szeretett volna túl lenni az egészen, és végre hazamenni Luciához, Felciához és Jacekhez.

–    Mit akarsz? – kérdezte Basia.

–    Idejönnek – suttogta Peter, mintha bárki meghallhatná őket.

–    Kik jönnek ide?

–    Mindenki. Az ideiglenes kormányzó. A vállalati biztonsági csapat. A tudományos és technikai személyzet. Mindenki. Ez már komoly. Egy egész apparátust küldenek ide nekünk.

Basia egy vállrándítással elintézte.

–    Nincs ebben semmi új. Tizennyolc hónapja égetnek. Ezért jöttünk ki ide.

–    Nem erre gondoltam – felelte Peter idegesen táncolva, és tekintetét a csillagok felé fordította. – Mindjárt megérkeznek. Az Edward Israel fél órával ezelőtt fékező égetést hajtott végre. Keringési pályára állt.

A félelem rezes íze töltötte meg Basia száját. Felpillantott a sötétségre. Milliárdnyi ismeretlen csillag, de ugyanaz a Tejútrendszer, vélte mindenki, épp csak más szögből nézve. A tekintete eszeveszetten cikázott ide-oda, aztán meglátta. A mozgást alig lehetett észrevenni, akár egy analóg óra percmutatójának haladását, de Basia látta. A teherkomp a felszín felé közeledett. A nehéz sikló a leszállópadozat irányába tartott.

–    Rádión akartam ideszólni nektek, de Coop azt mondta, hogy figyelik a rádiófrekvenciákat és… – hadarta Pete, de Basia ekkor már a leszállópadozat felé rohant. Scotty és Coop épp kihúzták magukat az emelvény alól. Coop szélesen mosolyogva porfelhőket csapkodott ki a nadrágjából.

–    Van egy kis problémánk – közölte velük Basia. – A hajó már megindult. Úgy tűnik, mostanra beléptek a légkörbe.

Coop felpillantott az égre. Zseblámpájának fényében árnyékok vetültek az arcára és a szemére.

–    Huh – válaszolta.

–    Azt hittem, követed az eseményeket, haver. Azt hittem, figyeled, merre járnak.

Coop vállat vont, sem elfogadni, sem tagadni nem akarta a vádat.

–    Ki kell szednünk onnan a bombákat! – jelentette ki Basia. Scotty térdre ereszkedett, de Coop a vállára tette a kezét, hogy visszatartsa.

–    Miért? – kérdezte.

–    Ha most próbálnak meg leszállni, az egész felrobbanhat – felelte Basia.

Coop szelíden elmosolyodott.

–    Lehetséges – mondta. – És ha igen?

Basia keze ökölbe szorult.

–    Most szállnak le.

–    Értem – válaszolta Coop. – Ettől még nem érzem elkötelezve magam. És bárhogy igyekeznél, nem maradt elég idő arra, hogy kihozzuk a bombákat.

–    Leszedhetnénk róluk az indítószerkezetet és a gyutacsot – javasolta Basia, és lekuporodott. Zseblámpájával bevilágított a padozat felépítménye alá.

–    Talán igen, talán nem – mondta hanyagul Coop. – A kérdés csak az, hogy érdemes-e, és ez elég béna kis kérdés.

–    Coop? – szólalt meg Scotty erőtlen, bizonytalan hangon. Coop rá se hederített.

–    Nekem inkább lehetőségnek tűnik – jelentette ki Coop.

–    Azon a valamin emberek vannak – ellenkezett Basia, és bemászott a padozat alá. A hozzá legközelebb eső bomba elektronikája a földhöz préselődött. Basia odaszorította hozzá sajgó vállát, és nekiveselkedett, hogy odébb nyomja.

–    Erre már nincs elég idő, haver – sürgette Coop.

–    Lehetne, ha te is betolnád ide a segged – kiáltotta Basia. A gyújtókupak kullancsként tapadt a hordó oldalához. Basia megpróbálta belenyomni az ujját a tömítőhabba, és lefeszíteni a gyutacsot.

–    A francba – szólalt meg Scotty, hangjában leginkább áhítattal. – Baz, a francba!

A gyutacs elengedett. Basia gyorsan a zsebébe süllyesztette, és kúszva megindult a második bomba felé.

–    Nincs idő erre – ordította Coop. – Legjobb, ha elhúzzuk a csíkot, és felrobbantjuk, amíg még felkaphatják a hajót.

A távolból hallotta, amint az egyik kocsi elindul. Pete lesz az, minél messzebb akar kerülni onnan. A búgás mellett pedig egy másik hangra lett figyelmes. A fékező hajtóművek mély dübörgésére. Kétségbeesetten a három megmaradt bombára pillantott, aztán kihemperedett a padozat alól. A sikló hatalmasnak mutatkozott a fekete égbolt háttere előtt, már annyira közel járt, hogy Basia ki tudta venni az egyes fúvókákat.

Nem sikerülhet.

–    Futás! – üvöltötte el magát. Scottyval ás Cooppal együtt visszarohantak a kiskocsihoz. A sikló dübörgése egyre hangosabbá vált, fülsiketítővé erősödött. Basia odaért a kiskocsihoz, felkapta róla a detonátort. Ha még időben sikerülne robbantania, a sikló felhúzhatná az orrát, és megúszhatná.

–    Ne! – kiáltotta Coop. – Túl közel vagyunk!

Basia a gombra csapott a tenyerével.

A talaj megemelkedett, keményen nekicsapódott Basiának, a durva rögök és szikladarabok a kezébe és az arcába vájtak, ahogy a teste megállapodott, de a fájdalmat távolinak érezte. Valahol mélyen érezte, hogy talán súlyosan megsérült, sokkot kapott, de ez is távolinak és könnyen figyelmen kívül hagyhatónak tűnt. Leginkább az döbbentette meg, hogy minden elcsendesedett. A hangok világa a koponyáján belül rekedt. Hallotta a saját lélegzését, a szívverését. Ezen kívül viszont mindennek szinte teljesen letekerték a hangerejét.

A hátára hemperedett, és felnézett a csillagokkal teleszórt égboltra. A nehéz sikló a feje fölött repült el, az egyik fele lángcsóvát húzott maga után, a hajtóművek zaja immár nem mély dübörgésre emlékeztetett, hanem egy sebesült állat vinnyogására, amit Basia inkább a gyomrában érzett, mint hallott. A sikló járt túl közel, vagy a robbanás volt túlságosan nagy erejű, vagy néhány szerencsétlen repeszdarab épp a megfelelő irányba repült. Nem lehetett megállapítani. A lelke mélyén Basia tudta, hogy rettenetes dolog történt, de nehezére esett odafigyelni erre.

A sikló eltűnt a látóteréből, a völgyön vérfagyasztó halálsikollyal hasított végig, amit Basia halk sipításnak hallott, aztán hirtelen minden hang megszűnt. Scotty mellette ült a földön, a távolba bámult, ahol a hajó eltűnt. Basia ernyedten hátrahanyatlott.

Amikor az ütés keltette vibráló foltok elenyésztek, ismét megjelentek a csillagok. Basia figyelte, ahogy pislákolnak, és eltűnődött, vajon melyik lehet a Sol. Oly messze volt. Ám a kapuknak köszönhetően közel is. Basia most kiütötte a siklójukat. Nem hagyott nekik választási lehetőséget.

Hirtelen köhögési roham tört rá. Mintha a tüdeje folyadékkal telt volna meg, és Basia percekig ezt köhögte fel. A köhögéssel együtt végül visszatért a fájdalom, és minden porcikájában összetörte Basiát.

A fájdalommal együtt jött a félelem.

MÁSODIK FEJEZET: ELVI

A sikló megrázkódott, és Elvi Okoyét olyan erővel taszította neki a hevedereinek, hogy a nő tüdejéből egyszerre kiszorított minden levegőt, aztán visszanyomta őt présülésének leküzdhetetlen ölelésébe. A lámpák vibráltak, kihunytak, majd megint felgyulladtak. Elvi nyelt egyet, az izgatott várakozás helyét hirtelen elemi félelem vette át. A mellette ülő Eric Vanderwert ugyanazzal a félig kihívó, félig reménykedő mosollyal fordult feléje, amelyet az elmúlt hónapban rendszeresen a nőre villantott. Elvivel átellenben Fayez szeme kikerekedett, bőre hamuszürkévé vált.

–    Semmi baj – nyugtatta Elvi. – Nem lesz semmi baj.

Amint kimondta e szavakat, a tudata mélyén visszarettent tőlük. Fogalma sem volt róla, mi történik. Az égvilágon semmiből nem következtethetett arra, hogy nem lesz semmi baj. Mégis ösztönösen kijelentette, mintha attól, hogy kimondja, rögtön igazzá lenne. Éles szűkölés hullámzott végig a sikló testén, a felhangok csikorgó disszonanciákban súrlódtak egymással. Elvi érezte, hogy súlypontja hirtelen balra billen, a présülések egyszerre mozdultak el forgócsuklóikon, akár a szinkronúszók. Fayez eltűnt Elvi szeme elől.

Háromhangú csengő jelezte, hogy a pilóta készül bejelentést tenni, és megszólalt a sikló hangosbeszélő rendszere.

–    Hölgyeim és uraim, kritikus meghibásodást észleltünk a leszállópadozaton, így ezúttal nem hajthatjuk végre a leszállást. Visszatérünk a keringési pályára, és összekapcsolódunk az Edward Israellel, amíg fel nem mérjük…

A nő elhallgatott, de egy nyitva maradt csatorna sistergése betöltötte a hajót. Elvi úgy képzelte, hogy a pilóta figyelmét elvonhatta valami.
A hajó zökkent egyet és megremegett, Elvi pedig megragadta és magához ölelte a hevedereit. A közelében valaki hangosan fohászkodott.

–    Hölgyeim és uraim – szólalt meg újra a pilóta –, sajnos a leszállópadozatnál észlelt üzemzavar következtében megsérült a sikló. Nem hiszem, hogy most rögtön vissza tudnánk emelkedni keringési pályára. Nem messze innen egy kiszáradt tómeder helyezkedik el. Úgy vélem, hogy érdemes odamennünk, és szemügyre vennünk ezt a tartalék leszállópályát.

Elvi egy pillanatra megkönnyebbülést érzett – Van tartalék leszállópálya –, amit rögvest valamiféle mélyebb megértés és mélyebb félelem követett – Úgy érti, le fogunk zuhanni.

–    Mindenkit megkérek, hogy maradjanak a présüléseikben – jelentette be a pilóta. – Ne csatolják ki az öveiket, a karjuk és lábuk mindvégig maradjon az ülések burkolatán belül, ahol nem csapódhatnak neki az oldalának. A zselé okkal került bele. Pár perc múlva mindnyájukat épségben leteszem.

Az erőltetett, mesterkélt nyugalom sokkal inkább megrémisztette Elvit, mint bármiféle sírás és sikongatás. A pilóta minden tőle telhetőt megtett azért, hogy megakadályozza a pánikot. Tenne ilyet bárki is, ha nem lenne meggyőződve róla, hogy a pánik a megfelelő reakció?

Elvi súlypontja ismét elmozdult, balra húzta őt, aztán vissza, aztán pedig a nő egyszerre könnyűnek érezte magát, amint a sikló megkezdte az ereszkedést. A leszállás mintha egy örökkévalóságig tartott volna. A rázkódás és nyüszítés már elviselhetetlenné erősödött. Elvi lecsukta a szemét.

–    Nem lesz semmi baj – nyugtatta magát. – Minden rendben.

A becsapódás úgy törte ketté a siklót, akár egy homár farkát a kalapács. Elvi szemei előtt egy pillanatra ismeretlen csillagok tűntek fel egy idegen égbolton, aztán tudata kialudt, mintha Isten lekattintott volna egy kapcsolót.

Évszázadokkal ezelőtt az európaiak betörtek az amerikai kontinens járványoktól megtizedelt burkába, hatalmas vitorlákkal felszerelt, fából ácsolt hajókra szálltak, és a szelekre bízták magukat, hogy a jól ismert országokból elrepítsék őket oda, amit az Új Világnak neveztek el. Vallási fanatikusok, kalandorok és reményvesztett nincstelenek hánykódtak akár hat hónapon át az Atlanti-óceán feltérképezetlen vizein.

Tizennyolc hónappal ezelőtt Elvi Okoye a Royal Charter Energy szerződéses alkalmazottjaként indult útjára a Ceres Állomásról. Az Edward Israel óriásnak számított a hajók között. Egykor, majdnem három nemzedékkel korábban egyike volt azoknak a gyarmatosító hajóknak, amelyek a Jupiterhez és a kisbolygó-övezetbe juttatták az emberiséget. Amikor véget ért a kiáramlás, és a kényszerű terjeszkedés elérte természetes határait, az Israelt vízszállítóvá alakították át. A terjeszkedés kora lezárult, a szabadság regényessége pedig a mindennapok gyakorlatias kérdéseinek adta át a helyét: levegőt, vizet és ételt kellett biztosítani, ebben a sorrendben. A hajó évtizedeken át a naprendszer igáslovaként gürcölt, aztán megnyílt a Gyűrű. Megint minden megváltozott. A Bush hajógyárban és a Tycho Állomáson a gyarmatosító hajók új generációja épült, de az Israel újbóli átalakításával gyorsabban elkészültek.

Amikor Elvi először lépett a fedélzetre, a rácsodálkozás, remény és izgalom elegye járta át az Israel légvisszaforgatóinak zümmögésétől és a régimódi folyosók szögletességének láttán. Ismét beköszöntött a kalandok kora, vele pedig a veterán harcos is visszatért frissen kifent karddal és a por és patina évei után újfent ragyogó páncéllal. Elvi tudta, hogy csupán a saját érzelmeit vetíti ki, hogy mindez sokkal inkább az ő lelkületéről, mint a hajó tényleges fizikai állapotáról árulkodik, ám ez semmivel sem csökkentette az érzés erejét. Az Edward Israelből ismét gyarmatosító hajó lett, raktereit újra előre gyártott épületekkel és magas légköri szondákkal, termék-előállító laboratóriumokkal, ráadásként pedig egy ismétléses-szóródásos femtoszkóppal töltötték fel. A legénységhez tartozott egy felderítő és térképész csapat, egy földtani felmérő csapat, egy hidrológiai csapat, Elvi saját exo-zoológiai munkacsoportja és még mások. Egy egyetemre való PhD fokozattal rendelkező és egy kormánylaboratóriumnyi posztdoktori kutató. A legénység és a telepesek együttesen mintegy ezer főt tettek ki.

Akár egy égi város, a plymouthi szikla felé tartó zarándokok és Darwin útja a Beagle fedélzetén – mind egy időben. Az emberiség soha ennél hatalmasabb és szebb kalandra nem vállalkozott még, és Elvinek sikerült bekerülnie az exobiológusok csapatába. Ebben az összefüggésben elfogadhatónak tűnt azt képzelni, hogy a hajó acél és kerámia szerkezetét az öröm érzete járja át.

És mindezek felett Trying kormányzó uralkodott.

Elvi többször is találkozott már vele az utóbbi hónapokban, az égetés és a fékezés alatt, aztán a gyűrűk közötti lassú, hátborzongató átkelés idején, amit ismételten égetés és fékezés követett. Ám tényleges beszélgetésre kettejük között csak közvetlenül a leereszkedés megkezdése előtti percekben került sor.

Trying sovány férfi volt. Mahagónibarna bőre és porhó haja a bácsikáira emlékeztette Elvit, a kormányzó könnyen jövő mosolya pedig biztonságot adott és megnyugtatott. Elvi már egy ideje a megfigyelő fedélzeten tartózkodott, és úgy tett, mintha a bolygóra néző nagy felbontású képernyők valójában ablakok lennének, és hogy az ismeretlen nap fénye ténylegesen visszaverődik a széles, sáros tengerekről és a magasan lebegő, dermedt jégkristályokból álló felhőkről, és közvetlenül jut el a szemébe, noha a lassítás keltette gravitáció azt jelezte, hogy még nem álltak bolygó körüli pályára. Furcsa, szépséges látvány volt. Egyetlen hatalmas óceán szigetekkel teleszórva. Az egyetlen kiterjedt kontinens az egyik félteke felén terpeszkedett el kényelmesen, legszélesebbnek az egyenlítőnél mutatkozott, déli és északi irányban pedig fokozatosan elkeskenyedett. A bolygót hivatalosan Bering Felmérés Négynek nevezték el arról a szondáról, amely elsőként kimutatta a létezését. A folyosókon, büfékben és edzőtermekben viszont mindenki Új-Földként emlegette. Egyszóval nem csak Elvit ragadta magával a dolog regényessége.

–    Min gondolkodott el, doktor Okoye? – tette fel a kérdést Trying szelíd hangja, Elvi pedig hirtelen összerezzent. Nem hallotta bejönni a férfit. Nem vette észre, hogy mellette áll. Úgy érezte, illene meghajolnia, vagy valamiképp hivatalosan jelentést tennie. Ám a kormányzó arckifejezése oly nyájasnak, oly derűsnek tűnt, hogy Elvi inkább nem erőltette ezt.

–    Azon tűnődöm, mit tettem, hogy kiérdemeljem ezt az egészet – válaszolta. – Hamarosan megláthatom az első valóban idegen bioszférát. Olyasmiket tudhatok meg az evolúcióról, amiket eddig a szó legszorosabb értelmében lehetetlen lett volna. Egy régebbi életemben bizonyosan nagyon jó ember lehettem.

Az Új-Föld barna, arany és kék színekben tündökölt a képernyőkön. A magas légköri széláramlatok zöldes árnyalatú felhőket kentek szét a bolygó egyik felén. Elvi közelebb hajolt. A kormányzó halkan kuncogott.

–    Híres lesz – állapította meg.

Elvi pislantott, aztán köhögésszerűen felnevetett.

–    Valószínűleg az, ugye? – merengett Elvi. – Olyan dolgokra készülünk, amelyekhez hasonlót soha nem tett még az emberiség.

–    Részben – mondta erre Trying. – Részben pedig olyan dolgokra, amilyeneket mindig is csináltunk. Remélem, hogy a történelem kegyesen bánik majd velünk.

Elvi nem egészen értette, mit akar ezzel mondani a kormányzó, ám mielőtt megkérdezhette volna, Adolphus Murtry lépett be a terembe. A kék szemű, sovány Murtry a biztonságiakat irányította, és éppoly ridegen és hatékonyan viselkedett, mint amennyire Trying atyáskodón. A két férfi együtt távozott, Elvit pedig magára hagyta a világgal, amely csak arra várt, hogy felfedezze.

A tehersikló méretei sok olyan hajóéval vetekedtek, amelyeken Elvi korábban utazott. A felszínen leszállópadozatot kellett építeni csupán azért, hogy elbírja a súlyát. Ez vitte magával az első ötven épületet, az alaprendszert alkotó laboratóriumokat, és – ami a legfontosabb – a megerősített falú kupolát.

Elvi átfurakodott a sikló tömött folyosóján, a kézi terminálja mutatta az utat a számára kijelölt présüléshez. Amikor annak idején az első telepeket létesítették a Marson, a kemény kupolák a túlélés zálogát jelentették. Ezek tartották bent a levegőt és kint a sugárzást. Az Új-Földön minden a szennyeződés visszaszorításáról szólt. Az RCE-nek kiadott vállalati engedély megszabta, hogy jelenlétükkel a lehető legkisebb ökológiai lábnyomot szabad csak hagyniuk a bolygón. Elvi úgy hallotta, hogy már élnek emberek a felszínen, és remélhetőleg ők is törekedtek rá, hogy ne zavarják meg az általuk birtokba vett helyszíneket. Ha nem így járnak el, a helyi és a kívülről behozott szervezetek közötti interakció meglehetősen bonyolulttá válik. Talán szétválasztani sem lehet majd őket.

–    Gondterheltnek tűnsz.

Fayez Sarkis az egyik présülésen ült, és éppen a széles öveket csatolta össze a mellkasán és a derekán. A férfi a Marson nőtt fel, és azonnal feltűnt az alacsony gravitációra jellemző magas, vékony testalkata és megnagyobbodott koponyája. Láthatólag otthonosan mozgott a présülésben. Elvi rájött, hogy kézi terminálja szerint megérkezett a neki kijelölt helyre. Beleült, a zselé körbezárta a combját és a derekát. Mindig is felegyenesedve szeretett volna ülni a présülésekben, akár a kisgyerekek a pancsoló medencében. Amikor belesüppedt a gélbe, úgy érezte, mintha elevenen felfalnák.

–    Csak előre gondolkodom – felelte a nő, és akaratával kényszerítette magát, hogy hátradőljön. – Rengeteg munka vár ránk.

–    Tudom – felelte felsóhajtva Fayez. – Vége a szabadságnak. Mostantól ténylegesen meg kell dolgoznunk a kenyerünkért. Azért izgalmas volt, amíg tartott. Kivéve azt, amikor egy teljes g-vel égettünk.

–    Az Új-Földön ennél egy kevéssel nagyobb a nehézkedés, ugye, tudod?

–    Ne is emlékeztess rá! – válaszolta a férfi. – Nem értem, elsőként miért nem sikerült egy kellemes kis balsafa bolygót találni valamelyik civilizált gravitációs kútban.

–    Ez jutott nekünk – felelte Elvi.

–    Hát, amint értesülök valami rendes, Marsszerű bolygóról, áthelyeztetem magam.

–    Meg rajtad kívül még a marsiak fele.

–    Tisztában vagyok ezzel, oké? Valahol, ahol belélegezhető a levegő. És van mágneses mezeje, hogy ne kelljen pockokként élnünk a föld alatt. Mintha már végeztek volna a terraformálással, épp csak én is megértem.

Elvi felkacagott. Fayez a geológiai csapatnak és a hidrológiai munkacsoportnak is tagja volt. A legjobb nem földi egyetemeken tanult, és Elvi a hosszú ismeretségük során szerzett tapasztalatokból tudta, hogy a férfi éppoly rémültnek és izgatottnak érezte magát, mint ő. Eric Vanderwert sétált oda hozzájuk, és ereszkedett óvatosan az Elvié melletti présülésbe. Elvi udvariasan rámosolygott. A másfél év alatt, mióta útnak indultak a Ceresről, nem kevés szerelmi, vagy ha nem szerelmi, legalábbis szexuális kapcsolat létesült a tudományos csapatok tagjai között. Elvi tudatosan kerülte az efféle bonyodalmakat. Már pályafutása kezdetén megtanulta, hogy a szexuális viszony és a munka mérgező és felettébb instabil elegyet alkotnak.

Eric odabiccentett Fayeznek, aztán Elvi felé fordult.

–    Izgalmas – jegyezte meg.

–    Az – felelte Elvi, mire a túloldalon Fayez az égnek fordította a szemét.

Murtry sétált át a helyiségen, és belépett a présülések közé. Tekintete mindenen végigsiklott: az üléseken, a szíjakon, a leereszkedéshez előkészülő emberek arcán. Elvi rámosolygott, amire válaszként a férfi élesen odabiccentett neki. Nem ellenségesen, csupán érzelemmentesen. Elvi nézte, ahogy Murtry végigméri őt. Nem szexuálisan, ahogy a férfiak a nőket szokták. Inkább arra hasonlított, mint amikor egy rakodó azt ellenőrzi, hogy a ládák mágneses kapcsai működnek-e. A férfi megint odabiccentett neki, minden jel szerint elégedetten, hogy Elvi megfelelően rögzítette a szíjakat, aztán továbbállt. Amikor Murtry már nem hallhatta őket, Fayez elnevette magát.

–    A szerencsétlen flótás a falat kaparja – mondta, és Murtry után bökött a fejével.

–    Igen? – kérdezte Eric.

–    Másfél éven át a hatalmában tartott minket, nemde? Mi most leszállunk, ő ellenben idefent marad. Teljesen be van szarva, nehogy bekrepáljunk, amíg az ő gondjaira vagyunk bízva.

–    Legalább érdekli – jegyezte meg Elvi. – Nekem ettől csak szimpatikusabb.

–    Neked mindenki szimpatikus – cukkolta Fayez. – Kórosan kedveled az embereket.

–    Te meg senkit se kedvelsz.

–    Ez meg az én nyavalyám – válaszolta széles mosollyal a férfi.

Megszólalt a háromhangú figyelmeztető jelzés, aztán életre keltek a hangszórók.

–    Hölgyeim és uraim, Patricia Silvának hívnak, és én leszek a pilótájuk ezen a rövid rutinúton.

A présülések felől hangos hahotázás harsant fel.

–    Nagyjából tíz perc múlva lekapcsolódunk az Israelről, a leereszkedés pedig várhatóan ötven percet vesz majd igénybe. Azaz egy óra múlva mindannyian más levegőt fognak már szívni. A kormányzó is velünk tart a fedélzeten, ezért ügyelni fogunk rá, hogy minden simán és zökkenőmentesen menjen, hátha egy kevés prémiumban részesülhetünk a teljesítményünkért.

Ekkor még mindenki mámoros hangulatban volt. Még a pilóta is. Elvi szélesen elmosolyodott, Fayez pedig visszamosolygott rá. Eric megköszörülte a torkát.

–    Hát – szólalt meg Fayez tettetett elszántsággal. – Idáig eljöttünk. Gondolom, érdemes lenne befejezni, amit elkezdtünk.

A fájdalom helyét nem tudta beazonosítani. Ahhoz túlságosan nagynak bizonyult. Mindenfelé szétterjedt, mindent körülfogott. Elvi rájött, hogy egy ideje bámul valamit. Talán egy hatalmas, ízelt rákláb lehetett. Vagy egy kettétört építkezési daru. A tó lapos medre kinyúlt feléje, aztán egyenetlenebbé vált, mígnem a dolog alapjához ért. Elvi ugyanúgy el tudta képzelni, hogy az a valami a sötét, száraz talajból bújt ki, mint azt, hogy belecsapódott abba. Gyötrődő elméje a sikló roncsdarabjait igyekezett meglátni benne, de kudarcot vallott.

Mesterségesen létrehozott tárgy volt. Romok. Valamiféle misztikus építmény, amit az a földönkívüli civilizáció hagyott maga után, amely megtervezte a protomolekulát és az immár sivár és üres gyűrűt. Elviben hirtelen, erőteljesen és töredezetten felderengett egy kislánykorában látott kiállítási tárgy emléke. Egy Glasgow romjaitól nem messze lévő árokba borult bicikli nagyfelbontású képe. Egy katasztrófa utóhatása egyetlen képbe sűrítve, tömören és ékesszólóan, akár egy költemény.

Legalább megértem, hogy a saját szememmel lássam, gondolta Elvi. Legalább eljutottam ide, mielőtt meghalok.

Korábban valaki kivonszolta őt a ronccsá tört siklóból. Amikor elfordította a fejét, meglátta a sárgásfehéren ragyogó építkezési reflektorokat, és a sík földön sorokban kiterített társait. Néhányan álltak. Járkáltak a sebesültek és a halottak között. Elvi nem ismerte fel az arcukat, sem a mozgásukat. Az Israelen eltöltött másfél év után látásból mindenkit ismert, az itt lévők azonban idegenek voltak. Vagyis a helyiek. A betelepültek. Az illegálisan itt tartózkodók. A levegőben égett por és római kömény szaga terjengett.

Elvi bizonyára egy időre elveszítette az öntudatát, mivel a nő egy szempillantás alatt került oda mellé. A kezét vér borította, az arcán föld és másvalaki kérgesedő vérének foltjai.

–    Súlyosan megsérült, de nem áll fenn közvetlen életveszély. Beadok valamit a fájdalomra, de nem szabad megmozdulnia, amíg sínbe nem raktuk a lábát. Rendben?

A nő szép volt a maga szigorú módján. Sötét arcát tiszta fekete pöttyök foltozták, akár egy fátyol gyöngyszemei. Hajának fekete hullámait fehér szálak szőtték át, mintha a hold sugarai csillantak volna meg a víz tükrén. Ámde az Új-Földön nem lehetett holdfényt látni. Csupán milliárdnyi idegen csillagot.

–    Rendben? – ismételte el a kérdést a nő.

–    Rendben – válaszolta Elvi.

–    Mondja el, mibe egyezett bele az imént!

–    Nem emlékszem.

A nő hátrahajolt, kezével óvatosan megszorította Elvi vállát.

–    Torre! Egy röntgenfelvételre lesz szükségem ennek a nőnek a fejéről! Lehetséges, hogy agyrázkódást szenvedett.

Újabb hang – ezúttal egy férfié – szólalt meg a sötétben.

–    Igenis, doktor Merton. Amint elkészültem ezzel.

Doktor Merton megint odafordult Elvihez.

–    Ha most felállok, a helyén marad, amíg Torre ide nem ér?

–    Nem, semmi gond. Szívesen magával megyek segíteni – felelte Elvi.

–    Ezt biztosra veszem – mondta sóhajtva a szépséges nő. – Akkor inkább várjuk meg!

Egy árny derengett elő a sötétből. Elvi a járásából ráismert Fayezre.

–    Menjen csak! Én itt maradok vele.

–    Köszönöm – mondta doktor Merton, aztán eltűnt. Fayez nyögve a földre ereszkedett, és keresztbe tette a lábát. A haja szanaszét meredezett kissé túlméretezett fején. Az ajkát egészen vékonyra összeszorította. Elvi ösztönösen megfogta a férfi kezét, és egy pillanatig érezte, hogy Fayez megpróbálja visszahúzni, aztán hagyta, hogy a nő az ujjain tartsa az ujjait.

–    Mi történt? – kérdezte Elvi.

–    Felrobbant a leszállópadozat.

–    Ó – válaszolta a nő. Aztán: – Gyakran előfordul ilyesmi?

–    Nem. Nem szokott.

Elvi próbálta összerakni a fejében a dolgot. Ha nem szokott előfordulni ilyen, akkor most hogyan történhetett meg? Az elméje lassanként eléggé kitisztult ahhoz, hogy felismerje, mennyire lassan forognak agya kerekei. Nyugtalanító, de valószínűleg mégiscsak jó jel.

–    Mennyire súlyos a helyzet?

Fayez vállrándítását inkább a testével érezte, mint látta.

–    Rossz. Az egyetlen valóban jó hír az, hogy nincs messze a falu, és hozzáértő az orvosuk. A Ganymedesen tanult. Ha nem lángolna a teljes gyógyászati készletünk, és nem temette volna maga alá több tonna fém és kerámia, akár tenni is tudna valamit.

–    A munkacsoport?

–    Láttam Greforiót. Nem esett komoly baja. Eric halott. Fogalmam sincs, mi történt Sophie-val, de megpróbálom megkeresni, amint ideérnek, hogy ellássanak.

Eric meghalt. Alig pár perce még a szomszédos présülésben ült, flörtölni és évődni próbált vele. Elvi nem értette.

–    Sudyam? – kérdezte.

–    Ő az Israelen maradt. Jól van.

–    Akkor jó.

Fayez megszorította Elvi kezét, majd elengedte. A levegő hűvösen simogatta a tenyerét, ahol az előbb még a férfi bőrét érezte. Elvi oldalra pillantott a sikló roncsai mellett heverő testek soraira. Annyira sötét volt, alig sikerült kivennie a férfi vonásait, csak ahol eltakarta a csillagokat.

–    Trying kormányzó nem élte túl. Nem igazán tudjuk, ki most a rangidős – közölte Fayez.

Elvi érezte, hogy szemébe könnyek szöknek, keblébe pedig fájdalom hasít, amely semmiféle összefüggésben nem állt a sérüléseivel. Eszébe jutott a férfi szelíd mosolya, hangjának barátságos tónusa. A munkája épp most kezdődött volna. Furcsának érezte, hogy Eric halála átszaladt elméjének felszínén, akár egy vízbe hajított kő, Trying kormányzóé viszont ilyen mélyen megérintette.

–    Annyira sajnálom – szólalt meg Elvi.

–    Hát, ja. Egy idegen bolygón vagyunk, másfél évnyire otthontól, és az induló készletünk fogpiszkáló méretű szilánkokra tört, és jó eséllyel ugyanazok az emberek szabotálták a leszállást, akik most orvosi ellátásban részesítenek minket. A halál nem jó megoldás, de legalább egyszerű. Lehet, hogy mindannyian irigykedni fogunk Tryingra, mielőtt ez az egész véget ér.

–    Ezt nem mondhatod komolyan. Nem lesz semmi baj.

–    Elvi? – kuncogott fel gúnyosan Fayez. – Én úgy hiszem, hogy igenis lesz.

HARMADIK FEJEZET: HAVELOCK

Hé! – szólt ki kábán a zárkából a mérnök. – Havelock! Ugye nincs még mindig berágva rám?

–    Nem az a dolgom, hogy másokra berágjak, Williams – válaszolta Havelock az íróasztal mellett lebegve. Az Edward Israel belső biztonsági állomását nem lehetett tágasnak tekinteni. Két asztal, nyolc zárka: épp annyira hajóbörtön, mint iroda. És most, hogy a hajó külső keringési pályára állt, a tényleges nehézkedés hiánya még szűkebbnek mutatta.

–    Nézze, elismerem, hogy túlléptem a határt, de már kijózanodtam. Nyugodtan kiengedhet.

Havelock a kézi termináljára pillantott.

–    Még ötven perc – felelte –, és szabadon távozhat.

–    Ne már, Havelock! Legyen szíve!

–    Ezt írja elő a rendtartás. Én nem tehetek semmit ellene.

Dimitri Havelock tizenhárom év alatt nyolc különböző cégnél dolgozott biztonságiként. Többek között a Pink Waternél, a Star Helixnél, az el-Hashem szövetkezetnél, a Stone & Sibbertsnél. Egészen rövid ideig még a Protogennél is. Járt már az Övben, a Földön, a Marson és a Lunán. Vállalt hosszú szolgálatot a Ganymedesről a Földre tartó ellátó hajókon. Akadt már dolga mindenfélével a zavargásoktól a kábítószer-kereskedésen át valami idiótáig, akinek az volt a stikkje, hogy zoknikat lopott. Azt nem mondhatta el magáról, hogy már mindent látott, de sokat igen. Ahhoz épp eleget, hogy tudja, valószínűleg sosem fog látni mindent. És ahhoz is eleget, hogy felismerje, hogy a válsághelyzetre adott reakciója sokkal inkább függ a csapatába tartozó emberektől, mint magától a krízishelyzettől.

Amikor elszállt a reaktor az Aten Bázison, a társa és a főnöke egyaránt pánikba esett, Havelock pedig jól emlékezett a gyomrát görcsbe rántó félelemre. Amikor a Canterbury nevű jégszállító elpusztítását követően kitörtek a zavargások a Ceresen, társát inkább a megfáradtság jellemezte, mint a félelem, és Havelock ugyanilyen zord beletörődéssel szállt szembe a helyzettel. Amikor az Ebisut vesztegzár alá helyezték nipahvírus-fertőzés miatt, a főnökét teljesen felvillanyozta a helyzet – jóformán megittasult tőle –, és úgy igazgatta a hajót, mintha valamiféle rejtvényt kellett volna megoldania, Havelock pedig vele együtt élvezte, hogy jól végeznek el egy fontos feladatot.

Az emberek, Havelock sok év tapasztalatából tudta ezt, mindenekelőtt társas lények, ő pedig ízig-vérig embernek érezte magát. Sokkal romantikusabbnak – az ördögbe is, sokkal férfiasabbnak – tűnt úgy tenni, mintha sziget lenne, akire nem hatnak az érzelmek körötte tajtékzó hullámai. Épp csak nem volt igaz, ő pedig mostanra megbékélt e ténnyel.

Amikor értesült róla, hogy a tehersikló leszállópadozata felrobbant, aztán sorra jöttek a jelentések az áldozatokról, Murtry hatékony és összpontosított dühvel reagált, ezért Havelock szintén ugyanezt tette. Minden tényleges esemény a bolygófelszínen folyt, ezért csak magán az Edward Israelen tudták kitölteni a mérgüket. Az pedig, hogy mi történik az Israelen, határozottan Havelock illetékességi körébe tartozott.

–    Könyörgöm! – nyafogott Williams a zárkában. – Tiszta ruhát kell szereznem. Ennyi nem számíthat, ugye? Csak pár perc.

–    Ha nem számíthat, akkor magának is mindegy, végigcsinálja-e – válaszolta Havelock. – Még háromnegyed óra, és már mehet is. Addig dőljön hátra, és élvezze ki a perceket!

–    Egy bolygó körül keringve nem lehet hátradőlni.

–    Csak képletesen mondtam. Ne vegyen mindent szó szerint!

Az Edward Israelre szóló megbízatás kiváló munkának számított. A Royal Charter Energy indította az első valódi expedíciót a Gyűrűnek köszönhetően megnyílt új rendszerekbe, azt pedig, hogy a társaság milyen nagy fontosságot tulajdonított a küldetés sikerének, az általuk megadhatónak ítélt juttatások jelezték. Az Israelen eltöltött minden napért veszélyességi pótlék járt még akkor is, amikor csupán a felszerelést és a legénységet hajózták be a Lunán. És az űrben eltöltött közel másfél év után, hat esztendővel a tervezett hazaindulást megelőzően, amihez hozzáadódik még további tizennyolc hónap, amíg visszaérnek a Földre – mindezt teljes fizetés mellett –, az egész nem annyira állásnak, mint kész életpályának hatott.

Havelock mégis sokat habozott, mielőtt leszerződött.

Annak idején látta az Erosról és a Ganymedesről sugárzott felvételeket, az úgynevezett lassú zónában rendezett vérfürdőt, amikor a földönkívüliek védelmi rendszere olyan hirtelen állította meg a hajókat, hogy a bennük tartózkodók egyharmada odaveszett. Az Israelen összezsúfolódott tudósok és kutatók nagy száma mellett lehetetlen lett volna elfeledkezni róla, hogy az ismeretlenbe indultak. Ahol szörnyetegek élnek.

És Trying kormányzó most halott volt. Severn Astrappani, a statisztikus, aki Ryu-pop klasszikusokat adott elő a tehetségkutató vetélkedőn, halott volt. Amanda Chu, aki egyszer, amikor mindketten becsíptek egy kicsit, flörtölni kezdett Havelockkal, halott volt. Az első csapat tagjainak fele súlyos sérüléseket szenvedett. A tehersiklón szállított felszerelés – és maga a tehersikló is – megsemmisült. A csend pedig, amely az Edward Israelre ereszkedett, a betalált ütés és a fájdalom közötti pillanatra emlékeztetett. Ezután jött az ádáz düh és a gyász. Nem csak a legénységé. Havelocké is.

Jelzett a kézi terminálja. Az üzenetet a biztonsági szolgálat tagjainak küldték. Murtrynek, Weinek, Trajannak, Smithnek és neki. Havelock
némi örömmel nyitotta meg. Rangját tekintve ugyan ő a csapat legjelentéktelenebb tagja, de mégis benne van a csapatban. A puszta tény, hogy bevonták, azt éreztette vele, hogy végül talán mégiscsak lehet némi befolyása a dolgok alakulására. Önámítás volt, de ez nem zavarta. Gyorsan végigolvasta az üzenetet, bólintott, aztán beütötte a zárka feloldó kódját.

–    Szerencséje van – szólalt meg. – Részt kell vennem egy értekezleten.

Williams kihúzta magát a cellából. Mákos haja összekócolódott, arcbőre a szokásosnál is szürkébbnek tűnt.

–    Köszönöm – válaszolta mogorván.

–    Csak ne csináljon megint ilyet! – figyelmeztette Havelock. – Anélkül is épp elég bajunk lesz, hogy olyanok, akiknek több esze is lehetne, megnehezítik a dolgunkat.

–    Egyszerűen berúgtam – védekezett a mérnök. – Semmi rosszat nem akartam vele.

–    Tudom. Csak még egyszer ne történjen meg. Rendben?

Williams bólintott, de nem nézett Havelock szemébe, aztán a fogódzókba kapaszkodva végighúzta magát a helyiségen, majd meglódult a csőalagútban a legénységi szállások és az olyan ruhák felé, amelyeket nem borítottak mindenütt szakadások és hányásfoltok. Havelock megvárta, amíg a férfi távozik, aztán lezárta a biztonsági állomást, és megindult a tanácsterembe.

Murtry már odabent várakozott. Alacsony termete ellenére sugárzó hőként áradt belőle az energia. Havelock tudta, hogy a biztonságiak főnöke az egész karrierjét céges börtönökben és a legmodernebb ipari biztonsági szolgálatoknál töltötte. Ennek és a puszta ténynek köszönhetően, hogy őt nevezték ki az Israel biztonsági főnökének, nem kellett külön kivívnia a beosztottjai tiszteletét. A mellette lebegő Chandra Wei informatikai szakértő és Hassan Smith felszíni műveleti helyettes komolynak és szigorúnak látszott.

–    Havelock – köszönt Murtry.

–    Uram. – Havelock odabiccentett neki, majd megragadta az egyik fogódzót, és úgy fordította magát, hogy a tekintete a többiekével egy irányba nézzen. Pár másodperccel később Reeve, Murtry helyettese lebegett be.

Murtry biccentéssel köszöntötte.

–    Csukja be az ajtót, Reeve!

–    Trajan? – kérdezte Wei, de hangjának színtelen tónusából ki lehetett következtetni, hogy sejti a választ.

–    Trajan életét vesztette a sikló katasztrófájában – válaszolta Murtry.
– Smith! Előléptetem.

–    Sajnálattal hallom, uram – reagált Smith. – Trajan kiváló tiszt volt, és a legnagyobb szakértelemmel látta el a feladatát. Érezni fogjuk a hiányát.

–    Igen – értett egyet vele Murtry. – Azért jöttünk össze, hogy megvitassuk a válaszlépéseket.

–    Dobjunk le egy sziklát az illegális bolygófoglalókra? – kérdezte Wei humortalanul viccelődő hangnemben. Murtry ennek dacára elmosolyodott.

–    Egyelőre szabályszerűbben járunk el – felelte a biztonsági főnök. – Ráadásul közülünk valók is vannak még odalent. Üzenetet küldtem a központba, és rákérdeztem, mekkora mozgásteret engedélyeznek nekünk ez ügyben. Egészen biztosra veszem, hogy az adott körülmények között meg fognak védeni minket, ha szükség lenne rá.

–    Másfél évnyire járunk bármitől – jegyezte meg Wei. A következtetés (senki sem akadályozhatja meg, hogy azt tegyünk, amit jónak látunk) kimondatlanul maradt.

–    Ezenkívül több órányira vagyunk a Földtől a Neptunuszig valamennyi képernyőtől és híradástól – tette hozzá Reeve. – Szar érzés kimondani, de erkölcsileg fölényesebb helyzetből indulunk. Ha túl erélyesen reagálunk, megint ott kötünk ki, hogy a gonosz nagyvállalat elnyomja a szerencsétlen övbélieket. Egy Protogen utáni világban élünk. Ilyesmiben nem nyerhetünk.

–    Nem is tudtam, hogy politikai tisztnek nevezték ki – jegyezte meg Wei, mire Reeve állkapcsa megfeszült. Amikor Murtry megszólalt, hangja nyugodtnak, kiegyensúlyozottnak és fenyegetőnek tűnt, akár egy csörgőkígyó.

–    Tessék. Ilyesmit nem teszünk.

–    Uram? – értetlenkedett Reeve.

–    Azt, hogy egymásra teszünk alattomos megjegyzéseket. Ilyesmit itt nem teszünk.

Wei és Reeve összenéztek.

–    Sajnálom uram – szabadkozott Wei. – Túlléptem a határt.

–    Semmi gond, mivel többet nem fog előfordulni – válaszolta Murtry. – A Barbapiccola milyen lépéseket tett azóta?

–    Semmilyent – felelte Wei. – Az övbéliek kinyilvánították a részvétüket, és felajánlották a segítségüket, mintha bármit is tehetnének ebben az átkozott helyzetben.

–    Beindították a hajtóműveket?

–    Nem észleltem ilyesmit – válaszolta Wei.

–    Továbbra is figyeljük ezt – mondta erre Murtry.

–    Lefoglalhatjuk a hajót – jelentette ki Wei. – A Mao-Kwikowski flottájába tartozott, mielőtt megszűnt a cég. Erősen kétséges, hogy megmentett roncsként valóban igényt tarthatnak rá. Jogszerűtlennek mondjuk ki a birtokba vételt, átküldünk néhány embert, és lezárjuk.

–    Megjegyeztem – nyugtázta Murtry. – Mi a helyzet a legénységgel, Havelock?

–    Sokkolta őket a tragédia, uram. Rémültek. Mérgesek. Csupa tudós. Az illegális bolygófoglalókat eleve bosszantó és az adataik pontosságát fenyegető tényezőnek tekintették. A többségnek sohasem kellett még ehhez hasonlóval foglalkozni.

Murtry a kézfejével megsimogatta az állát.

–    Mit terveznek tenni ezzel kapcsolatban?

–    Csak annyit tudok, eddig mit tettek. Berúgnak. Ordítoznak egymással vagy velünk. Elméleti jogrendszereket állítanak fel. A legtöbben láthatóan azt szeretnék, ha ez az egész helyzet hirtelen megszűnne, és nekiláthatnának a munkájuknak.

Murtry magában nevetett.

–    Áldassanak a kockafejek! Rendben.

–    Még rendelkezésünkre áll a két könnyű, légköri sikló – folytatta Havelock. – Keríthetek két pilótát, és evakuálhatjuk a felszínen ragadtakat.

–    Nem evakuálunk. A bolygófoglalók nem arathatnak győzelmet – jelentette ki Murtry. – Aki lemegy oda, nem jön vissza. Még több embert juttatunk a felszínre, hogy támogassák a többieket. Bármit kutatnak is, teszünk róla, hogy haladjanak a munkájukkal, és odalent mindenki lássa, hogy haladnak vele.

–    Igenis, uram – felelte kissé megszégyenülve Havelock.

–    Reeve, maga lemegy. Foglalkozik a helyiekkel. Kiderít, amit csak lehet. Gondoskodik a mieink biztonságáról. Erőt kell mutatnunk.

–    De ahhoz nem elegendőt, hogy az otthoni híradásokban együttérzést csikarhassanak ki vele – válaszolta Reeve, mint aki egyetért.

–    Wei, tartsa szemmel az ellenséges hajót! Ha beindítják a hajtóművet, azonnal értesülni akarok róla.

–    Engedélyezi, hogy üzembe helyezzem a feljavított kommunikációs lézeremet?

Az Edward Israelt nem szerelték fel sem torpedóvetőkkel, sem gauss-ágyúkkal. Fegyverként legfeljebb egy ősrégi kommunikációs lézert vethettek be, amit vágósugár erejűvé alakíthattak át. A hajót még akkoriban tervezték, amikor az űrben kizárólag a sugárzás és a levegőellátás leállása jelenthetett veszélyt, nem pedig a szándékos támadások. Már-már bájosan ódivatú volt.

–    Nem – jelentette ki kategorikusan Murtry. – Csak kövesse figyelemmel, mit csinálnak, hallgasson bele a beszélgetéseikbe, és mindenről jelentsen nekem! Ha valakinek döntést kell hoznia, az én leszek. Semmi magánakció. Érthető voltam?

–    Igenis, uram.

–    Havelock, maga idefent marad, és a lenti csapattal egyezteti a teendőket. A siklókat arra használja, amit szükségesnek lát ahhoz, hogy a személyzetet és a nyersanyagokat a bolygófelszínre juttassa. Azért jöttünk ide, hogy bázist létesítsünk. Szóval nekilátunk, hogy megépítsük.

–    És ha újabb támadásra kerül sor? – kérdezte Wei.

–    Akkor azt a döntést a bolygófoglalók hozzák meg, mi pedig tiszteletben tartjuk a döntésüket – felelte Murtry.

–    Nem egészen tiszta előttem, mire gondol, uram – értetlenkedett a nő.

Murtrynek csak a szája mosolygott, a szeme nem.

–    A következményekben méltóság rejlik.

Havelock kabinja alig valamivel volt nagyobb a hajóbörtön zárkáinál, ám sokkal kényelmesebben lett berendezve. Épp a présülésében pihent a műszak után, amikor halkan kopogtak az ajtaján, aztán Murtry húzta be magát a bejárati nyíláson. A biztonságiak főnöke haragosnak mutatkozott, de ez nála megszokott volt.

–    Történt valami, főnök? – kérdezte Havelock.

–    Maga dolgozott már övbéliekkel. Mit gondol róluk?

–    Ugyanolyan emberek, mint mások – felelte Havelock. – Akadnak köztük jobbak és rosszabbak is. Még mindig vannak barátaim a Ceresen.

–    Értem. De mit gondol az övbéliekről?

Havelock odébb csusszant az ülésben, a mozdulattól feljebb lebegett, és nekifeszült a hevedereknek, ahogy számított rá.

–    Magukba zárkózóak. Majdhogynem törzsi keretek közt élnek. Szerintem leginkább abban hasonlítanak egymásra, hogy nem szívelik a belső bolygókról származó alakokat. Egy marsit azonban időnként elfogadnak. Az az egész alacsony gravitációs lélektani bigyó jellemző rájuk.

–    Vagyis zömében a földieket gyűlölik – állapította meg Murtry.

–    Ez tartja össze őket. Gyakorlatilag az egyetlen közös pont, hogy a Föld mindannyiukat elnyomja. Ezért erre építenek. Az határozza meg az önazonosságukat, hogy gyűlölik a hozzánk hasonlókat.

Murtry bólintott.

–    Ugye tudja, hogy akadnak, akik szerint maga előítéletes, amiért ilyeneket mond?

–    Csak akkor előítéletesség, ha az ember nem a saját bőrén tapasztalta meg – válaszolta Havelock. – A Ceres Állomáson dolgoztam közvetlenül azelőtt, hogy átálltak a KBSz-hez. Részemről mindez megélt tapasztalat.

–    Nos, azt hiszem, igaza lehet – ismerte el Murtry. – Pontosan ezért akartam magát kérdezni erről. Nem hivatalosan. A hajón a legtöbben földiek, esetleg marsiak. De akad néhány övbéli is. Mint az a gépésztechnikus. Hogy is hívják?

–    Bischenre gondol?

–    Rá. Csak tartsa szemmel ezeket!

–    Van itt valami, amiről nem tudok?

–    Csak annyi, hogy a bolygófoglalók zöme az Övből és a külső bolygókról származik, az RCE pedig földi cég. Nem szeretném, ha bárki elfelejtené, kinek tartozik hűséggel.

–    Igenis, uram – vágta rá Havelock. Aztán tétován megkérdezte:
– Történt valami, uram?

–    Ebben a pillanatban még nem. De… akár el is mondhatom magának. Üzenetet kaptam a cég központjából. A nagyobb mozgástér iránti kérelmemet tiszteletteljesen elutasították. Úgy tűnik, politikai megfontolások határozzák meg, miként kezeljük az ügyet. A KBSz és az EN egyeztetnek róla, mit szeretnének elérni. Gondoskodni kell róla, hogy emberségesen bánjunk a bolygófoglalókkal.

Murtry hiába leplezte, dühe mélyről fakadt, Havelock pedig azon kapta magát, hogy ugyanígy érez.

–    De a miénk az engedély. Nekünk van jogunk itt lenni.

–    Így van.

–    És nem mi kezdtünk legyilkolni másokat.

–    Bizony nem.

–    Akkor mégis mit kellene tennünk? Üljünk ölbe tett kézzel, amíg az övbéliek mindnyájunkkal végeznek, és mindent elvesznek tőlünk?

–    Az illegális kitermelésből származó lítium felvásárlását felfüggesztették – válaszolta Murtry. – Minket pedig arra utasítottak, hogy semmi olyasmit ne tegyünk, amivel újabb konfliktust szíthatnánk.

–    Baromság. Mégis hogyan tehetnénk a dolgunkat, ha vigyáznunk kell, nehogy megsértsük a szemétládákat, akik lövöldöznek ránk?

Murtry vállvonása az egyetértését fejezte ki. Amikor megszólalt, nyugodt, lakonikus hangjával alig sikerült palástolnia a megvetését.

–    Minden jel szerint mediátort küldenek ide.

KÖZJÁTÉK: A NYOMOZÓ

…próbálkozik próbálkozik próbálkozik próbálkozik…

Másodpercenként száztizenháromszor, semmi sem válaszol, és újra megpróbál kapcsolatot teremteni. Nem tudatos, noha egyes részei azok. Egyes szerkezeti elemei valaha önálló szervezetek voltak; helyben kialakultak, önmagukban kifejlődöttek és összetettek. Arra tervezték, hogy improvizáljon, felhasználja, amit talál, aztán továbbhaladjon. Ami megfelel, az megfelel, így a mesterségesen létrehozott tárgyakat vagy figyelmen kívül hagyja, vagy átalakítja. A tudatos részek megpróbálják felfogni a kommunikációra tett kísérleteket. Értelmezni azokat.

Az egyik egy rovarlábat képzel el, ahogy megrándul megrándul megrándul. Az egyik egy szűk hézag két széle között ívet húzó szikrát hall, a kisülések olyan sebesen követik egymást, hogy monoton zúgássá állnak össze. Egy másik, mit sem tudva a külvilágról, újra átéli, ahogy a hús leválik a csontjairól, az émelygést és a félelmet, és a halálért könyörög, ahogyan hosszú évek óta már. Mariának hívják. A dolog nem hagyja meghalni őt. Nem vigasztalja. Nincs tudatában a nő létezésének, mivel öntudatlan.

Ám attól, hogy öntudatlan, még nem tétlen. Onnan merít energiát, ahonnan tud, meghúzódva alacsony szintű sugárzásban fürdeti magát. Apró, az atomoknál is kisebb szerkezetek gyűjtik be az energiát a rajta áthaladó nagy sebességű részecskékből. Szubatomi szélmalmok. Befalja a végtelen űrt, és próbálkozik próbálkozik próbálkozik.

A tudattal bíró beépítményekben még mindig elmúlt életek emlékei vibrálnak. Az elhalás nélkül átalakított szövetek megőrzik magukban a pillanatot, amikor egy kisfiú hallotta elmenni otthonról a nővérét. Megőrzik magukban a szorzótáblákat. Képeket őriznek szeretkezésről, erőszakról és szépségről. Megőrzik magukban az immár nem létező hús-vér test emlékeit. Szóképeket őriznek: mitokondriumokról, tengeri csillagokról, Hitler üvegedényben tárolt agyáról, a pokol birodalmáról. Álmodnak: az egykor idegsejtekként működő szerkezetek megrándulnak és hurkolódnak, tápanyagot égetnek és álmodnak. Szavak és fájdalom és félelem képei kavarognak végtelenül. A rosszullét letaglózó érzete. Egy öregember felidézett hangja, ahogy maga sem tudván róla, meddő szavakat suttog. Apád öt öl mélyben pihen. Lett a csontjából korall.

Ha jött volna valaha válasz, bevégezhetné. Ha valaha bárki válaszolna, nyugvópontra térhetne, mint egy kerek kő a domb lábánál, de semmi sem válaszol. A hegek tudják, hogy soha nem fog jönni válasz, de a reflex beindítja a reflexet, és a reflex beindítja az újabb reflexet, és megpróbál kapcsolatot teremteni.

Már milliárdnyi apró rejtvényt megfejtett a reflexek egymást beindító özönében. Nem őriz emléket arról, hogy ezt tette volna, csupán a hegekben. Csak a kapcsolatteremtésre tett próbálkozás létezik az üzenettel, hogy elvégezte feladatát. Semmi sem válaszol, így nem hagyhatja abba. Próbálkozik. Rejtvények megfejtésére létrehozott komplex mechanizmus, amely azt használja, ami felhasználható.

Két szeméből gyöngyszemek.

Ezért aztán a nyomozót használja.

Az összes heg közül az egyik utolsóként érkezett. A leginkább érintetlen. Hasznos, tehát használatba kerül. A dolog e séma alapján építi meg a nyomozót, nincs tudatában annak, hogy ezt teszi, és most más módon próbál kapcsolatot teremteni. És valami válaszol. Valami eltérő, idegen és helyben kialakult, de válasz érkezik, így aztán az évek során a dolog újra megépíti a nyomozót, és kapcsolatteremtéssel próbálkozik.
A nyomozó immár összetettebb.

Addig nem fogja abbahagyni, amíg létre nem sikerül hoznia azt a végső összeköttetést, e végső összeköttetést pedig soha nem fogja létrehozni. Kinyúlik, új kombinációkkal kísérletezik, különféle módokon próbálkozik a kapcsolatteremtéssel, és nincs tudatában, hogy ezt teszi. Nincs tudatában önnön létezésének. Üres, kivéve néhány jelentéktelen alkotóelemét.

A rovarláb örökké rángatózni fog. A heg, amely a halálért könyörög jajongva, örökké jajongani fog. A nyomozó örökké kutat majd. A halk hang az idők végezetéig motyog.

Nem is él, de meg se hal,

lesz a tenger közepén

holmi színes, furcsa lény.*

Próbálkozik.

NEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

MEKH Sally Ride, itt a Rocinante független hajó. Engedélyt kérünk, hogy egy hajó, a KBSz Callisto Álma nehéz teherszállítójának kíséretében áthaladhassunk a Gyűrűn.

–    Küldjék át a jóváhagyási kódot, Rocinante!

–    Küldjük. – Holden megérintette a képernyőt, hogy átküldje a kódokat, aztán kinyújtóztatta a végtagjait, hagyta, hogy a mikrogravitációban tett mozdulat kihúzza őt az üléséből. Csontozatának több csúnyán elhanyagolt ízülete is kattogó hanggal reagált.

–    Öregszel – állapította meg Miller. A detektív gyűrött szürke öltönyben és kerek kalapban állt alig pár méterre tőle, lába a nehézkedés hiánya ellenére szilárdan állt a fedélzeten. Minél okosabb lett a Miller-utánzat – és az elmúlt két esztendő alatt szinte már összefüggővé vált a beszéde –, látszólag annál kevésbé érdekelte, hogy alkalmazkodjon a környező valósághoz.

–    Te viszont nem.

–    Lett a csontomból korall – felelte a szellem, mintha egyetértene. – Az egész a kompromisszumokról szól.

Amikor a Sally Ride átküldte az áthaladási engedély kódját, Alex szép lassan átvitte őket a Gyűrűn, a Callisto pedig hozzájuk igazította a sebességét és a pályáját. A csillagok eltűntek, amint a hajó belépett az elosztópont fekete ürességébe. Miller körvonalai vibrálni kezdtek, ahogy áthaladtak a kapun, majd újra határozott alakot öltött a teste, aztán kék szentjánosbogarak felhőjévé esett szét, amint döngve kicsapódott a fedélzeti zsilipajtó, és Amos húzta át magát a nyíláson.

–    Leszállunk? – tért köszönés nélkül a lényegre a gépész.

–    Ennél a küldetésnél nem lesz szükség rá – felelte Holden, és csatornát nyitott Alexhez a pilótafülkébe. – Tarts minket itt, amíg meg nem győződtünk róla, hogy a Callisto összekapcsolódott a másik hajóval!

–    Jól jönne pár pihenőnap valami kikötőben – jegyezte meg Amos, miközben odahúzta magát az egyik vezérlőállomáshoz és beszíjazta magát. Szürke szerelőruhájának ujján perzselés nyoma látszott, a bal keze felét gézpólya borította. Holden a kötésre mutatott. Amos vállat vont.

–    Két talajszállító hajó vár ránk a Tycho Állomáson – válaszolta végül Holden.

–    Errefelé senkinek sincs elég vér a pucájában ahhoz, hogy bármelyik hajót kifossza. Ennyi hadihajóval a környéken ez kész öngyilkosság lenne.

–    Fred mégis busásan megfizet minket azért, hogy kíséretet biztosítsunk a hajóinak a Medina Állomásra, én pedig örömmel elfogadom a pénzét. – Holden körbepásztázott a hajó teleszkópjával, és sorra ráközelített a gyűrűkre. – És nem szívesen maradok itt a kelleténél tovább.

Miller szelleme annak a földönkívüli technológiának az építménye, amely megalkotta a kapukat és egy halott alakmását. Holdent két éve követte mindenhová, amióta újraindították a Gyűrű Állomást. Állandóan azt kérte, követelte, próbálta hízelgéssel elérni, hogy Holden átmenjen az újonnan megnyitott átjárókon, és hozzáfogjon a kapukon túli bolygók felderítéséhez. Az, hogy Miller kizárólag akkor tudott megjelenni Holdennek, amikor négyszemközt lehettek – és egy Rocinante méretű hajón szinte soha nem maradhat magára az ember –, segített megőriznie az épelméjűségét.

Alex lebegett le a pilótafülkéből, gyérülő fekete haja szanaszét meredezett barna koponyáján. A szeme alatt mély karikák sötétlettek.

–    Nem szállunk le? Jól jönne néhány pihenőnap valami kikötőben.

–    Látod? – jegyezte meg Amos.

Mielőtt Holden válaszolhatott volna, Naomi jött fel a fedélzeti zsilipajtón át.

–    Nem dokkolunk?

–    A kapitány vissza akar sietni a Tychóra a talajszállítókhoz – felelte Amos, és sikerült egyszerre semleges és gúnyos hangot megütnie.

–    Jól jönne néhány pihenőnap… – kezdte Naomi.

–    Ígérem, hogy amint visszaértünk a Tychóra, kiveszünk egy hetet. De nem szeretném a szabadságomat, tudjátok… – a Gyűrű Állomás élettelen gömbjét és a tündöklő kapukat mutató kijelzők felé intett köröttük – …itt tölteni.

–    Gyáva nyúl! – csúfolta Naomi.

–    Úgy bizony!

A kommállomás irányított sugárnyalábbal érkező üzenetet jelzett. Amos helyezkedett hozzá a legközelebb, így ő érintette meg a kijelzőt.

–    Itt a Rocinante – jelentkezett be.

–    Rocinante – válaszolta egy ismerős hang. – Itt a Medina Állomás.

–    Fred! – sóhajtott fel Holden. – Valami gond van?

–    Nem szálltok le? Fogadok, hogy mindnyájatoknak jól jönne néhány…

–    Segíthetek valamiben? – vágott a szavába Holden.

–    Ami azt illeti, igen. Keress meg, amint dokkoltatok! Üzleti ügyben kell tárgyalnom veled.

–    A francba! – átkozódott Holden, miután bontotta a kapcsolatot. – Volt már olyan érzésetek, hogy a világmindenség összeesküdött ellenetek?

–    Néha olyan érzésem támad, hogy a világmindenség ellened esküdött össze – felelte széles vigyorral Amos. – Szórakoztató látvány.

–    Már megint átkeresztelték – szólalt meg Alex, és ráközelített a tengelye körül pörgő állomásra, amit egészen mostanáig Behemótnak hívtak. – Medina Állomás. Találó elnevezés.

–    Az nem „erődítményt” jelent? – ráncolta a homlokát Naomi. – Talán egy kissé túl harcias.

–    Á, dehogy – vetette ellen Alex. – Vagyis, egy kicsit. Valaha a városok falakkal körülvett részét nevezték így. Ugyanakkor amolyan társasági központtá is vált. A betolakodók ellen szűkre tervezett utcák miatt a motorizált közlekedés és a lovas szekerek is kiszorultak onnan. Így aztán kizárólag gyalog juthattál el bárhová odabent. Ezért itt gyűltek össze az utcai árusok. Az emberek meg rászoktak, hogy itt vásároljanak, gyűljenek össze, és teázzanak. Találó név az állomásnak.

–    Ezt alaposan megrágtad magadban – állapította meg Holden.

Alex vállat vont.

–    Érdekes téma, hogyan változik és fejlődik egy hajó neve. Nauvoo-ként kezdte. Menedékhely, ugye? Nagyváros az űrben. Aztán Behemót lett belőle, a rendszer legnagyobb, legmenőbb hadihajója. Most Medina Állomás. Gyülekezőhely. Ugyanaz a hajó, három név, három egészen eltérő dolog.

–    Ugyanaz a hajó – jegyezte meg Holden egy kissé zsémbes hangulatban, miközben utasította a Rocinantét, hogy kezdje meg a dokkolási előkészületeket.

–    A név sokat számít, főnök – szólalt meg pillanatnyi gondolkozás után Amos, és furcsa kifejezés ült ki széles arcára. – A név mindent megváltoztat.

A Medina Állomás beltéri kialakítása még nem öltött végleges formát. A belső forgó henger kiterjedt területeit termőfölddel takarták le, hogy később növényeket termesszenek ott, de egyelőre több helyen látható maradt a fém és kerámia váz. A sérüléseket, amelyeket a gyarmatosító hajó a csatákban elszenvedett, mostanra eltüntették és kijavították. Lassanként a henger falában elhelyezkedő irodák és raktárak csoportja vált az emberiség számára megnyílt ezernyi új világ felfedezésére irányuló tevékenység központjává. Ugyan Fred Johnson, a Föld hadseregének egykori ezredese, jelenleg pedig a KBSz szalonképes irányzatának feje egy alakuló bolygószövetség típusú kormányzat logikus székhelyeként pozicionálta a Medina Állomást, azt legalább belátta, hogy nyíltan nem mondhatja ki ezt.

Holden túl sok embert látott már meghalni rajta, hogy valaha másnak láthassa, mint temetőnek. Ami miatt nagyjából ugyanolyanná vált, mint bármely más kormányzat, amely Holdennek eszébe jutott.

Fred azokba az irodákba költözött be, amelyek annak idején gyarmati kormányhivatalként funkcionáltak, amikor a Medina Állomást még Nauvoo-nak hívták. Később a Szabad Lassú Zóna Rádió adását sugározták innen. Mostanra összefoltozták, átfestették, légjavító növényekkel és a hajó körüli Gyűrű-teret mutató videokijelzőkkel rakták tele. Holden szemében mindez furcsa kontrasztban állt. Az emberek mostanra féregjáratok révén meghódították a galaxis elszórt pontjaiból összeálló pluszdimenziót, de mégsem felejtettek el páfrányokat magukkal hozni.

Fred az irodában piszmogott a kávéfőzővel.

–    Feketén, ugye?

–    Aha – felelte Holden, és átvette tőle a gőzölgő csészét. – Nem szívesen jövök ide.

–    Megértem. És nagyra értékelem, hogy mégis megteszed – felelte Fred, majd sóhajtva a székébe roskadt, ami erős túlzásnak hatott az állomás egyharmad g-s perdületi gravitációjában. Ám a Fredre nehezedő nyomásnak vajmi kevés köze volt a nehézkedéshez. A megismerkedésük óta eltelt öt esztendő alaposan megviselte a férfit. Egykor mákos haja mostanra teljesen megőszült, sötét bőrét parányi ráncok barázdálták.

–    Semmi jele az ébredésnek? – kérdezte Holden, és a kávéscsészéjével a fali képernyőre mutatott, amelyen a Gyűrű Állomás felnagyított gömbjét lehetett látni.

–    Mutatnom kell valamit – jelentette ki Fred, mintha Holden nem is kérdezett volna. Holden beleegyező bólintására Fred megérintette az íróasztalát, és mögötte egy videóképernyő kelt életre. A kijelzőn Chrisjen Avasarala beszéd közben kimerevített arca. A közigazgatási helyettes államtitkár tekintete félárbocra ereszkedett, ajka gúnyos mosolyra húzódott.

–    Ez a rész érint téged.

–    …ilyenformán csak ürügy ahhoz, hogy összemérjék egymás farkát – szólalt meg Avasarala, amikor megindult a felvétel. – Szóval arra gondoltam, hogy Holdent kellene odaküldeni.

–    Holdent kellene odaküldeni? – kérdezte elképedve Holden, de a felvétel ment tovább, és nem válaszolt. – Holdent kellene odaküldeni hova? Hova küldjük oda Holdent?

–    A közelben lesz, amikor megérkezik a Medinára, és mindenki egyformán utálja, vagyis érvelhetünk azzal, hogy pártatlan. Különféle szálak kötik magához, a Marshoz, hozzám. A lehető legelcseszettebb választás egy diplomáciai küldetéshez, és emiatt tökéletes. Tájékoztassa őt, mondja el neki, hogy az EN a megszokott díj kétszeresét fizeti ki az idejéért, és a lehető legsürgősebben küldje oda az Új-Földre, mielőtt a helyzet a mostaninál is jobban szétszaródik!

Az idős asszony közelebb hajolt a kamerához, arca lassanként betöltötte a képernyőt, mígnem Holden minden ráncot és apró foltot látott a bőrén.

–    Ha Fred ezt megmutatja magának, Holden, tudnia kell, hogy a szülőbolygója nagyra értékeli a szolgálatait. És igyekezzen ne elkúrni a dolgot! Már így is eléggé szétcseszett az egész.

Fred megállította a felvételt, és hátradőlt a székében.

–    Tehát…

–    Mi az ördögről beszél? – értetlenkedett Holden. – Miféle Új-Föld?

–    A nem különösebben kreatív Új-Föld nevet kapta az átjáróhálózat révén meghódított első exobolygó.

–    Dehogy, szerintem az Ilosz az.

–    Az Ilosz – sóhajtotta Fred – az a név, amit az ott letelepedett övbéliek adtak neki. A Royal Charter Energy, a nagyvállalat, amelyik hivatalos engedélyt kapott a kutatásra és kiaknázásra, Új-Földnek nevezte el.

–    Megtehetik? Már élnek ott. Mindenki Ilosznak hívja a bolygót.

–    Itt hívja mindenki Ilosznak. Érted a problémát – magyarázta Fred. Aztán hosszan kortyolt egyet a kávéjából, hogy némi gondolkodási időt nyerjen. – Senki sem készült fel erre. Egy hajónyi ganymedesi menekült lefoglalta a Mao-Kwik egyik nehéz teherhajóját, aztán nagy sebességgel átrobogott a Gyűrűn, amint megérkeztek a szondák első eredményei. Még mielőtt az első behatolásunk után visszaállhatott volna a rend. Még a katonai blokád előtt. Mielőtt a Medina készen állt volna, hogy betartasson egy biztonságos sebességhatárt a Gyűrű terében. Olyan gyorsan száguldottak keresztül, hogy még arra sem maradt időnk, hogy üdvözöljük őket.

–    Hadd találjam ki! – próbált tippelni Holden. – Az Ilosz Kapu épp szemben helyezkedik el a Sol Kapuval.

–    Nem egészen. Okos megfontolásból olyan szögben léptek be, hogy háromszázezer kilométer per óránál ne ütközzenek bele a Gyűrű Állomásba.

–    Vagyis már egy éve az Iloszon élnek, amikor felbukkan az RCE, és kijelenti, hogy bocs, de ez valójában az ő bolygójuk?

–    Az RCE rendelkezik az EN hivatalos engedélyével, hogy kutatásokat végezzen az Iloszon, vagy Új-Földön, vagy nevezzük bárminek. És pontosan azért mentek oda, mert a ganymedesi menekültek ott szálltak le először. Eredetileg azt tervezték, hogy az exobolygókat évekig tanulmányozzák, mielőtt bárki letelepedhet rajtuk.

Volt valami Fred hanghordozásában, ami egy másodpercig nem hagyta nyugodni Holdent, aztán beugrott a megoldás:

–    Várjunk csak? Az EN hivatalos engedélye? Mióta rendelkezik az EN az ezer bolygó felett?

Fred kényszeredetten elmosolyodott.

–    A helyzet bonyolult. Itt van az EN, amelyik magához ragadja a hatalmat, hogy az összes új bolygót igazgassa. Itt vannak a KBSz polgárai, akik engedély nélkül letelepednek az egyiken. Itt van egy energiatársaság, amelyik kizárólagos kutatási engedélyt kap egy olyan bolygóra, amely véletlenül a valaha látott legnagyobb lítiumkészletekkel rendelkezik.

–    És itt vagytok ti – folytatta Holden –, akik eltökéltétek, hogy felügyelitek a sztrádát, amelyet mindenkinek igénybe kell vennie, ha el akar jutni oda.

–    Szerintem nyugodtan kijelenthetjük, hogy a KBSz alapvetően nem ért egyet azzal az elképzeléssel, hogy az EN egyoldalúan adhassa ki azokat az engedélyeket.

–    Ezért aztán Avasaralával nem hivatalos csatornákon egyeztettek, nehogy a konfliktus elmérgesedjen.

–    Ennél nagyjából öttel több változóval kell számolni, de alapvetően igen. És itt jössz te a képbe – mondta Fred, és Holden felé bökött a kávés bögréjével. A bögre oldalán az „A FŐNÖK” felirat állt. Holden visszanyelte a nevetését. – Senki nem rendelkezik feletted, de Avasarala és én is dolgoztunk már együtt veled, és úgy véljük, hogy újra megtehetnénk.

–    Ez meglehetősen hülye indok.

Fred mosolya semmit sem árult el.

–    Az sem árt, hogy légkörbe belépni képes hajóval rendelkezel.

–    Azt azért tudod, ugye, hogy igazából sosem használtuk ki ezt a lehetőséget? Nem igazán tetszik az ötlet, hogy a legközelebbi szerelőcsarnoktól egymillió kilométerre hajtsuk végre az első légkörön belüli manőverünket.

–    A Rocinante ezenkívül katonai konstrukció, és…

–    Felejtsd el! Bármit mond is a kávésbögréd, nem fogtok eszközként használni, hogy a telepesek nyakára léphessetek. Nem vagyok hajlandó ilyesmire.

Fred felsóhajtott, előredőlt a székében. Amikor megszólalt, hangja lágynak és melengetőnek hatott, akár a flanel. Ám ez sem rejthette el a mögötte meghúzódó acélosságot.

–    Most fogják lefektetni a szabályokat ezernyi bolygó kormányzását illetően. Ez lesz a próbaper. Pártatlan megfigyelőként és mediátorként fogsz odamenni.

–    Hogy én? Mediátorként?

–    A dolog iróniája nem kerülte el a figyelmemet. De a helyzet már így is elég rossz, és szükségünk lenne valakire, aki megakadályozza, hogy még tovább romoljon, amíg a három kormány el nem dönti, legközelebb miként működhet a dolog.

–    Vagyis azt szeretnéd, ha elhitetném, hogy tesztek valamit, miközben abban próbáltok megegyezni, mit tegyetek – állapította meg Holden. – És milyen értelemben rossz a helyzet?

–    A telepesek felrobbantották az RCE nehéz tehersiklóját. Az ideiglenes kormányzó is a fedélzeten tartózkodott. Most halott, jó néhány tudóssal és RCE-alkalmazottal egyetemben. Nem használna a tárgyalásoknak, ha az iloszi konfliktus az övbéliek és egy EN nagyvállalat közötti háborúvá szélesedne.

–    Szóval nekem kellene fenntartanom a békét?

–    Ráveszed őket, hogy tárgyalóasztalhoz üljenek, és eléred, hogy ne álljanak fel mellőle. És azt teszed, amit mindig is szoktál, vagyis garantálod az abszolút átláthatóságot. Ez egyszer a titkok senkinek sem használnak. Szerintem kifejezetten rád szabott feladat.

–    Azt hittem, hogy nálam kiszámíthatatlanabb veszélyforrást nem ismertek a galaxisban. Avasarala azért küldi be a gyufát a lőporos hordóhoz, mert eleve azt szeretné, ha kudarcot vallana ez az egész?

Fred vállat vont.

–    Az, hogy neki mire kellesz, kevésbé érdekel, mint az, hogy nekem mire. Lehetséges, hogy a vén banya kedvel téged. Ne tőlem kérj erre magyarázatot!

Miller Fred irodája előtt várta Holdent.

–    E pillanatban háromezren tartózkodnak a Medina Állomáson – szólalt meg Holden. – Hogy lehetséges, hogy egyikük sincs a közelben, aki megakadályozhatná, hogy az idegeimre menj?

–    Elvállalod a feladatot? – érdeklődött Miller.

–    Még nem döntöttem el – felelete Holden. – Amit, mivel az agyam szimulációját futtatod, magad is tudsz már. Vagyis azzal, hogy rákérdezel, azt szeretnéd sugallni, hogy el kellene vállalnom. Javíts ki, ha tévedek!

Holden megindult a folyosón, hátha sikerül belefutnia még egy emberi lénybe, hogy eltüntethesse Miller szellemét. Miller utánaeredt, léptei visszhangot verve kopogtak a kerámiakövezeten. Attól, hogy a visszhang kizárólag Holden elméjében létezett, még hátborzongatóbbá vált az egész.

–    Nem tévedsz. El kellene vállalnod – válaszolta Miller. – A pacáknak igaza van. Fontos az ügy. Ilyenkor pár felidegesített helybéli hőzöngése seperc alatt súlyos összecsapásokká fajulhat. Emlékszem, egyszer a Ceresen…

–    Oké, ettől inkább kímélj meg! Nem vagyok kíváncsi egy halott zsaru anekdotáira. Mit találni az Iloszon, ami annyira kell neked? – kérdezte Holden. – Segítene, ha nem kertelnél, és egyszerűen elmondanád nekem, mit szeretnél elérni a gyűrűk túloldalán.

–    Jól tudod, mit keresek – felelte az idős detektív. Sikerült ténylegesen szomorú képet vágnia.

–    Aha, az idegen civilizációt, amelyik megalkotott. És már most elárulom, hogy nem fogod megtalálni. Az ördögbe is, magad is tudod, hogy nem fog menni.

–    Mégis ellenő… – Miller egyszerre eltűnt. A Medina Biztonsági Szolgálat kék egyenruháját viselő nő sétált el Holden mellett, miközben a kézi terminálját böngészte. Anélkül, hogy felnézett volna, valami köszönésfélét morgott.

Holden a lépcsőn ment fel a Medina forgó lakóhengerének belső felületére. Kizárt, hogy Miller itt meglephetné. A hengerben nyüzsgött az élet: munkások importált termőtalajt terítettek szét a majdani farmokon, mások előre gyártott elemekből házakat és raktárakat húztak fel. Holden vidáman odaintett nekik, ahogy elhaladt mellettük. Miller egyre gyakoribb jelenéseinek következtében mindinkább értékelni tudta, amikor embertársakat látott a közelében. A puszta létükkel elérték, hogy Holden valamivel kevésbé furcsának érezze az életét.

Kerülte a liftet, amely a gépészeti átkelési ponton kijuttatta volna a forgóhengerből az egykori csillagközi űrbárka farának mikrogravitációjába. A Rocinante az ottani légzsilipnél dokkolt. Ehelyett a hosszú, csigalépcsőszerű rámpán baktatott fel, ahol mindenki láthatta őt a forgóhengerből. Amikor legutóbb felment a rámpán, emberek lőttek egymásra és estek el körülötte. Nem tartozott a legkellemesebb emlékek közé, de elviselhetőbb volt, mint a felvonóban magára maradnia Millerrel.
A világmindenség egy kissé túlzottan is sokat megismert a férfi élettörténetéből.

Mielőtt Holden az átkelési ponton keresztül a gépészeti fedélzetre jutott, egy pillanatig még lebegve kibámult a lakóhenger belsejébe. Ilyen magasságból nézve a termőfölddel borított területek sötétbarna sakktáblamezőknek hatottak a henger felületének szürkéje mellett. A rajtuk keresztülhaladó gépek megfejthetetlen teendőkön munkálkodó fémrovarokra emlékeztettek. A fémburok belsejét alakították parányi önellátó világgá.

El fogjuk felejteni, hogyan kell csinálni, gondolta magában Holden. Az emberiség épphogy csak kirajzott az űrbe, és most el fogják felejteni, hogyan kell élni ott. Mi értelme új módszereket kidolgozni arra, miként maradjanak életben a Medinához hasonló apró állomásokon, amikor ezernyi új bolygó vár felfedezésre, ahol bőségesen elegendő víz és levegő áll a rendelkezésükre? Holdent meghökkentette a gondolat, ugyanakkor egy pillanatra kissé búskomorrá vált tőle.

Hátat fordított az idejétmúlt tevékenységen szorgoskodó munkásoknak, és visszament a hajójába.

–    Akkor tehát – fordult Naomi a Rocinante hajókonyhájában összegyűlt legénységhez – az Iloszra megyünk?

Holden előtte percekig magyarázta, mit akar tőlük Fred Johnson és Chrisjen Avasarala, aztán bizonytalanul elhallgatott. Az igazat megvallva nem tudta, mit válaszoljon Naomi kérdésére.

–    Több okból is érdemes lenne megtenni – mondta végül, és gyors ritmust vert ki a fém asztallapon. – Valóban komoly ügy. Ez a precedens, aminek a példáját ezer bolygó esetében fogják követni. És elismerem, van valami vonzó abban a lehetőségben, hogy segíthetünk meghatározni az irányvonalakat. Esetleg segíthetünk kialakítani a sémát mindahhoz, ami ezután következik. Ez bizony átkozottul izgalmas.

–    És jól megfizetik – tette hozzá Amos. – Arról se feledkezz meg, hogy jól megfizetik.

–    Viszont – adta meg a végszót Naomi, aztán kezét Holden karjára téve elmosolyodott. Tudatta a kapitánnyal, hogy nyugodtan elmondhatja, bármitől fél is. Holden visszamosolygott rá, és megpaskolta a nő kezét.

–    Viszont egy kifejezetten komoly érv szól mellette, hogy nemet mondjak – vallotta be. – Miller mindenáron azt szeretné, hogy odamenjek.

Egy hosszú percig mindannyian hallgattak. Végül Naomi szólalt meg elsőként.

–    El fogod vállalni.

–    Tényleg?

–    Tényleg – felelte a nő. – Mert úgy gondolod, hogy tudsz segíteni.

–    Szerinted nem tudunk?

–    Nem – jelentette ki Naomi. – Te tudsz. És még ha tévednénk is, ha meg se próbálod, elviselhetetlenül zsémbes leszel.

–    És azt is érdemes szem előtt tartani – tette hozzá Amos –, hogy igazán jól megfizetik.