HERCSEL ADÉL

Magyar szeretők

Húsz őszinte vallomás
megcsalásról és viszonyokról

– részlet –

ATHENAEUM
2015

ATHENAEUM
Budapest

Copyright © 2015 by Hercsel Adél

ISBN 978 963 293 492 1

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

„A vágy általában sokkal erősebb,
mint a túlélési ösztön.”

Magyar szeretők, magyar viszonyok

A viszony mint életforma évezredek óta az emberiség sajátja. Úgy tűnik, elődeinkhez képest mi sem lettünk jobbak, ugyanakkor kérdés, hogy ma, az internet korában hogyan találunk magunknak szeretőt. Hatékonyabban, diszkrétebben, egyszerűbben? Vajon könnyebben lebukunk, és házasságainkhoz, párkapcsolatainkhoz hasonlóan a viszonyaink is törékenyebbek lettek?

Nem új keletű megfigyelés és összefüggés, hogy a jólét kedvez a félrelépésnek és a viszonyoknak. A felmérések szerint az utóbbi két évben látványosan megnőtt a félrelépő magyarok száma. Ennek vajon mi lehet az oka? Kezdjük lerázni magunkról a vallási és társadalmi konvenciókat? Azt gondoljuk, hogy ma már sokkal inkább önmagunk lehetünk, bátrabban megélhetjük vágyainkat, igényeinket saját belátásunk szerint?

A Dating Central Europe felmérése szerint a magyar lakosság többsége lépett már félre legalább egyszer, és a félrelépők 80%-a nem bánta meg, hogy vagy ő, vagy a másik fél szerető volt egy kapcsolatban. Éppen ezért a viszony.hu üzemeltetőiként azt gondoljuk, hogy ideje egészen másképp gondolkodnunk a félrelépésről és a viszonyokról.

Mi, akik ezt a szolgáltatást működtetjük, kíváncsiak voltunk, mi van a felméréseink, statisztikáink mögött: szerettük volna megismerni felhasználóink személyes történetét. Ez az érdeklődés hívta életre ezt a könyvet.

Bőven volt miből válogatnunk, mert a viszony.hu-ra indulása óta eddig százezer ember regisztrált. Főként olyanok, akik kapcsolatban élnek, és szeretnék titokban tartani kilétüket. Az oldal felhasználói tudják egymásról, hogy a titok sérthetetlen, és mindvégig annak is kell maradnia.

E könyvben leginkább arra a kérdésre kerestük a választ, hogy ki miért lép félre: milyen hullámvölgyek vezetnek odáig, hogy az ember kitörésre vágyjon? Milyen megélni egy jó, és milyen egy rossz viszonyt? Mi történik utána, hónapokkal vagy akár évekkel később? Lehet-e felejteni, feladni valaha ezt az életformát?

A Magyar szeretőkkel húsz történeten keresztül járjuk körül, hogy a társadalmi státusztól, életkortól, lakhelytől és életmódtól függetlenül hogyan működik a szeretői lét. Miben tud mást adni egy viszony, és érdemes-e kockáztatni a lelki és családi békét?

Weiler Péter

A viszony.hu-t működtető Dating Central Europe Zrt.
vezérigazgatója

Mondd el a történeted!

Vannak emberek, akik megcsalják a párjukat, és vannak, akik nem. Ez a könyv azokról szól, akik igen. Látszólag nem volt nehéz dolgom, mert a felmérések és a kimutatások szerint hazánkban ma ők vannak többen. Ugyanakkor belevágva a Magyar szeretők-projektbe, fogalmam sem volt, hogyan fogom megtalálni és szóra bírni a félrelépő magyarokat. Miért is bíznának meg bennem, a fiatal újságíróban, és miért osztanák meg velem legféltettebb titkaikat, viszonyuk történetét?

Most már bátran állíthatom: alaptalan volt a félelmem, sőt a mai napig nem győzök válaszolni azoknak a leveleire, akik még mindig jelentkeznek nálam, hogy szívesen mesélnének.

Márciusban női és férfi profillal is regisztráltam a viszony.hu nevű társkereső oldalon. Kétségtelenül izgalmas játék lett volna a többi felhasználóhoz hasonló társkeresőként „anyagot gyűjteni”, a bemutatkozó szövegemben a korrektség jegyében mégis őszinte voltam: leírtam, hogy újságíró vagyok, aki azért regisztrált az oldalra, mert készülő, Magyar szeretők című könyvéhez keres interjúalanyokat és történeteket.

Alig élesedett a profilom, máris özönlöttek a levelek. A férfiak levelei. Végül 225 férfi jelentkező közül került ki az a harminc, aki személyesen is mesélt nekem szerelemről, vágyról, házasságról, válásról, hódításokról, csalódásokról, fájdalmakról, szakításokról. A szerelem hónapjai lényegében mással sem teltek, mint reggel nyolctól este nyolcig tartó „randizással”, telefonálással és levelezéssel ismeretlen, nálam többnyire tíz, húsz, harminc évvel idősebb férfiakkal.

Május környékén kezdtem bepánikolni, mert a nők szinte egyáltalán nem reagáltak a hirdetésemre. Kétségbeesésemben a viszony.hu-n gyakran alkalmazott csajozási technikához fordultam: fogalmaztam egy körlevelet, amit szőnyegbombázásszerűen több száz nőnek szétküldtem az oldalon, miközben megmozgattam a saját kapcsolati hálómat is. Így végül tizenöt, eredeti nővel sodort össze a sors, akik szintén a bizalmukba fogadtak, és megosztották velem szerelmi, érzelmi életük történetét.

Különösebben sosem kedveltem a köszönetnyilvánításokat a könyvek elején, de egy ilyen feszített tempójú, küzdelmes és sokrétű munka után kötelességemnek érzem, hogy köszönetet mondjak interjúalanyaimnak, akik nélkül valóban nem lenne Magyar szeretők, továbbá a kollégáimnak, akikkel kreatív, támogató szellemben, igazi csapatként tudtam, és tudok a mai napig együtt dolgozni. Ugyanakkor a legnagyobb köszönettel a családomnak és a barátaimnak tartozom, akik türelmesen elviseltek, amíg a Magyar szeretőkön dolgoztam. Remélem nem tűrtek hiába.

Hercsel Adél

Barbara (45)

A februári viszony.hu-s regisztrációm is a túlélési stratégia része volt, hogy ne őrüljek meg. Ha már ennyit szenvedek a családommal, legalább szex legyen az életemben, miután a férjem nem nyúlt hozzám több mint öt éve.

A pasassal azt beszéltük meg, hogy küldök neki egy SMS-t, amikor megérkezem, ő addigra már eperrel és pezsgővel fog várni a félhomályos a lakosztályban, és megírja a szobaszámot.

A találkozó előtt az volt a szövege, hogy a személyes varázs fog kettőnkről dönteni: ha küldjük egymásnak a „jeleket”, akkor menjünk fel hozzá. A randi alatt végig azon gondolkodtam, hogy, úristen, honnan fogom látni a „jeleket”, és én hogyan fogom az enyémeket felé közvetíteni? Aztán véletlenül belerúgtam az asztal alatt a lábába, mire elővette a lakáskulcsot, hogy menjünk.

*

Húsz éve vagyunk együtt a férjemmel, akihez a végletekig hűséges voltam; egészen idén márciusig. Az elmúlt húsz évben észre sem vettem a férfiakat a környezetemben, a viszony.hu-ra is dühömben és végső kétségbeesésemben regisztráltam. Ahhoz képest, hogy semmi különöset nem vártam az oldaltól, több mint kétszáz levelet kaptam egyetlen éjszaka alatt. Nagyon jólesett a hirtelen jött érdeklődés, de már két nap után törölni akartam a profilomat, mert túl soknak éreztem: nem tudtam kezelni a hirtelen jött levél- és adatmennyiséget. Végül egy pasas miatt nem léptem le az oldalról, akivel kezdetben nagyon jól alakultak a dolgok.

Lényegében a férjem mindenen eluralkodó alkoholizmusa, és az ebből fakadó egészségügyi problémái vezettek idáig. A férjem már a megismerkedésünkkor sem vetette meg az alkoholt, de soha nem itta le magát annyira, hogy agresszív vagy hullarészeg legyen. Az alkoholizmusa az utóbbi öt évben kezdett igazán aggasztóvá válni. Utoljára öt évvel ezelőtt próbált leszokni azzal a felkiáltással, hogy ő nem alkoholista, de mindössze másfél hónapig bírta, olyan elviselhetetlen fizikai fájdalmakkal járó elvonási tünetei voltak.

Az elmúlt öt évben számtalan szakembernél jártam, orvosokkal és addiktológusokkal konzultáltam, hogy segítsek neki. A férjemnél is mindent bevetettem, amit csak lehet: sírtam, hisztiztem, érveltem, kivártam, lelkiztem stb. Mindez persze nem ért semmit, sőt egy évvel ezelőtt már olyan súlyossá vált a helyzet, hogy közölte velem, hagyjam békén, és nyugodtan feküdjek le másokkal. Ettől a mondattól teljesen kiborultam. A mai napig nagyon szeretem a férjemet a betegsége ellenére is, mindig is elfogadtam a hibáival együtt, nagyon rendes és jó embernek tartom. Sosem veszekedtünk, sosem bántott, minden értelemben jól éltünk.

Jelenleg ott tartunk, hogy külön szobában alszunk, és minden reggel rettegve megyek le a lépcsőn: vajon életben van-e még vagy már holtan fekszik a kanapén? A rettegés, a harag és a düh egyszerre keveredik bennem az aggódással és a szeretettel, mert egyszerre szeretném, hogy véget érjen ez az áldatlan állapot, másrészt nem akarom, hogy bármi baja essen. Tudom, hogy a férjem már teljesen feladta, és hiába tenné le holnaptól a poharat, többé nem jönne rendbe sem ő, sem a közös életünk. Nem tudom, hogy még meddig fog élni; valószínűleg nem sokáig.

Szeptemberre nagy nehezen sikerült annyira összeszednem magam, hogy beadjam a válókeresetet, de a kamasz fiam októberben teljesen bekattant. Nyilván az apja állapota is betett neki. A gyerek jelenleg olyan szinte van, hogy folyamatosan be van gyógyszerezve, és rendszeresen járunk a pszichiáterhez. Az alapprobléma a figyelemzavar és hiperaktivitás, aminek nem tizenhét évesen, hanem már általános iskolás korában ki kellett volna derülnie. Ez annak idején valószínűleg azért nem történt meg, mert a tanulási nehézségeit és a figyelemzavarát az eszével és a szorgalmával egészen sokáig képes volt kompenzálni.

Vasfegyelem volt az egyházi általános iskolában, ezért a fiam nagyon megtanulta, hogyan fogja vissza magát. Nehezen ment neki a tanulás, ezért valaki mindig tanult vele: folyamatosan vissza kellett irányítani a figyelmét az adott feladatra, mert egy mondat leírása után mindig letette a tollat. Az egy óra alatt elvégezhető házi feladat megoldása neki legalább három órán át tartott.

Nagyjából hetedikes lehetett, amikor bedobtam a törölközőt, mert nem bírtam tovább azt szajkózni a gyereknek, hogy ülj már le, kicsikém, figyelj már, csináld már. Szerencsére anyukám felajánlotta, hogy átveszi a stafétát, és egészen középiskolás koráig foglalkozott vele, amikor a gyerek mondta, hogy már nem kell tanulni vele. A gimnáziumban mindennap éjszakába nyúlóan vagy egész éjszaka tanult, mert egyszerűen képtelen volt koncentrálni. Mi pedig végig azt hittük, hogy azért tanul ilyen sokat, mert ennyire nehéz a tananyag.

Ahogy elkezdődött a gimnázium, a gyerek kezdett egyre furcsábban viselkedni. Nem elit gimnáziumba, nem versenyistállóba jár, nem tapossák ki belőlük mindenáron a jobb jegyet, a gyerekem ettől függetlenül mindig csúcsra járatta magát; hiába magyaráztam neki, hogy az érettségi tárgyakon kívül mindenből jó lesz a kettes – teljesen kiborult egy négyestől is. A fakultációk kezdetével és az érettségi közeledtével a helyzet egészen kritikussá vált. Vagdosta a karját és a csuklóját, a stressztől dühkitörései és hangulatingadozásai lettek. A tanáraival együtt mindezt betudtuk a kamaszkornak. Több pszichológussal is konzultáltam, akik azzal nyugtattak, hogy időnként előfordul, hogy a kamaszkor extrém tüneteket produkál, de legyek türelmes, elmúlik majd. Közben éreztem, hogy valami mégsem nem stimmel, mert a viselkedése nem lehet normális. A gyerek tavaly szeptemberben annyira rossz állapotba került, hogy képtelen volt iskolába járni. Ekkor derült ki, hogy valójában a hiperaktivitás és a figyelemzavar áll a tünetek hátterében.

Februárra a pszichoterápia, a kedélyjavítók és a hangulatstabilizátorok hatására jobban lett, és visszament az iskolába, de három hét után megint annyira kikészült, hogy azóta szinte ki sem mozdul a szobájából, és nem áll szóba senkivel. Közben nyomasztja az is, hogy szeretne iskolába járni, tanulni és leérettségizni, de egyre csak romlik az állapota. A pszichiátere szerint leginkább a családterápiától jönne rendbe, ám a férjem ettől mereven elzárkózik. Különösebben én sem látom értelmét, a férjem pedig inkább iszik, hogy elfelejtsen mindent.

A férjem valójában soha nem állt mellém. A gyereknevelés mindig is rám volt bízva. Amíg a gyerek kamaszodni nem kezdett, csak a munkának és neki éltem. Ha beteg volt, és egész éjszaka ápolni kellett, én maradtam fent vele. A gyereknek lényegében nincs emléke az apjáról, vagyis mindösszesen annyi van, hogy az apja állandóan be van nyomva. Miután a gyerek elkezdett kamaszodni és levált rólam, rájöttem, hogy már nekem sincs semmilyen kapcsolatom a férjemmel. Már nem tudom rávenni, hogy csináljunk közös programokat, arra sem hajlandó, hogy a közeli dombtetőre elsétáljon velem; igaz, már a gyerek születése előtt sem volt túl sok közös programunk, valamelyest mindig is külön éltük az életünket.

A pszichiáter mostanában azt mondja, hogy nagyon rosszat tenne neki, ha elválnánk, ezért tartsak ki, és próbáljak a munka és a család mellett minél többet töltekezni: sportolni, utazni, kirándulni. Néhány hónappal ezelőtt vettem is magamnak egy biciklit, amit rengeteget hajtok, és a barátnőmmel befizettünk két operabérletre is. A februári viszony.hu-s regisztrációm is a túlélési stratégia része volt, hogy ne őrüljek meg. Ha már ennyit szenvedek a családommal, legalább szex legyen az életemben, miután a férjem nem nyúlt hozzám több mint öt éve.

Pár évvel ezelőtt még elítéltem volna azokat, akik regisztrálnak a viszony.hu-ra, de ahogy magamon is tapasztaltam, mindenkinek jó oka volt arra, hogy eljusson idáig. Mivel az volt a mottóm az oldalon, hogy „csak szexre kellesz”, a pasasok egyből rám ugrottak. A többségük nagyon unalmas sablon levelet küldött azzal a szöveggel, hogy van-e kedvem ismerkedni. Ezekből a levelekből leginkább az derült ki, hogy rajtam kívül még rengeteg nőnek elküldték ezeket a leveleket, és el sem olvasták az adatlapomat. Nem kell hosszú vagy nagy, eredeti üzenetet írni, elég, ha csak egy szóból kiderül, hogy megnézte a bemutatkozásomat.

Az oldalon lévő pasasok másik jelentős részének azért nem válaszoltam, mert teljesen frusztrált lettem attól a mennyiségű és minőségű elvárástól, amit már a bemutatkozó szövegükben támasztottak a nőkkel szemben. Egy ilyen férfivel bármilyen jól is alakulna a kapcsolat, mindig bennem lenne a félelem, hogy nem vagyok elég jó neki. Az a legszimpatikusabb, amikor a pasas három bővített mondatban bemutatkozik, leírja, mi érdekli, és feltesz pár kérdést az adatlapom alapján. Ez kiindulási alapnak tökéletes.

Ilyen levelet írt az a pasas is, aki később nagyon megtetszett. A beköszönő levelében nagyon kedvesen, udvariasan bemutatkozott és érdeklődött irántam, miközben végig magázott. A levele és az adatlapja alapján minden vágyott paramétereknek megfelelt. A második levélváltásnál már képet cseréltünk, ami alapján kölcsönösen tetszettünk egymásnak. Ezután eltűnt pár napra, majd hirtelen jött tőle egy üzenet, hogy megbízik bennem, cseréljünk telefonszámot. Ezt elég korainak éreztem három levélváltás után, ezért konzultáltam a barátnőmmel, akit beavattam a viszony-projektbe, hogy legyen valaki, aki vigyáz rám: meg kellett mutatnom neki a levelezéseket, a pasasok fényképeit, és arról is mindig tudott, hogy mikor, hol és kivel találkozom, hogy be tudjon avatkozni, ha bármi baj lenne. Azt is megbeszéltük, ha a randi kezdete után legalább két órán belül nem jelentkezem, küldi a rendőrséget.

A barátnőmmel végül vettünk egy telefont, és annak a számát küldtem el a pasasnak, aki más másnap felvette velem a kapcsolatot Viberen, és elkezdett iszonyú lelkes üzeneteket küldeni. Hamarosan fel is hívott, és a hangja annyira szexi volt, hogy teljesen extázisba estem tőle. Nagyon jól tudott irányítani, mert a kérdéseire válaszolva mindent azonnal elmeséltem magamról. A pasas végig azt magyarázta nekem, hogy azért keres viszonyt, mert túl sokat tud adni, de amit adna, abból otthon nem kér a felesége. A barátnőm erre azt mondta, hogy egy szavát se higgyem el, egyébként ha tetszik, feküdjek le vele.

Miután beszéltünk, a pasas pár napig nem jelentkezett, majd küldött egy Viber-üzenetet, hogy két hét múlva ki tudok-e venni egy szabadnapot, hogy megejtsük az első titkos randit. Mondtam, hogy persze, amire érkezett egy hosszú, elképesztően csábító meghívó. Természetesen igent mondtam: teljesen elvarázsolt, nem akartam elhinni, hogy ilyen pasas létezik. Ezután olyan erotikus üzeneteket küldött, hogy mondtam neki: vagy hagyja abba, vagy azonnal találkozzunk. Így jött össze a nulladik randi. Este tíz körül beparkolt a ház elé, felvett, majd megálltunk az egyik környékbeli pusztánál, ahol hatalmasat szeretkeztünk.

Nem sokkal ezután eljött az első randi ideje. Egy vidéki szálloda egyik lakosztályába, délre volt megbeszélve a találka. A meghívóban pontosan leírva a randi részletes menetrendje, és az is, hogy milyen ruhát és fehérneműt vegyek fel. A találkozó előtt felmentem anyukámhoz készülődni, aki feladta rám a szexi, csipkés, fekete-vörös harisnyatartó-fűzős fehérneműcsodát, amit kimondottan erre az alkalomra vettem. Másfél órán át sminkeltünk, készülődtünk, kiválasztottuk az előre összeállított három szett közül a legszebbet. Közben olyan érzésem volt, mintha megint tini lennék, aki élete első randijára készül.

A pasassal azt beszéltük meg, hogy küldök neki egy SMS-t, amikor megérkezem, ő addigra már eperrel és pezsgővel fog várni a félhomályos a lakosztályban, és megírja a szobaszámot. Odaérek, küldöm az üzenetet, hogy megérkeztem, de csak nem jön a válasz. Eltelik öt perc, majd küldök egy kérdőjelet, ám még mindig semmi. Eltelik tíz perc, küldök egy újabb üzenetet azzal a szöveggel, hogy ne haragudj, de nem azt beszéltük meg, hogy délben találkozunk? Néhány perc múlva küldött egy üzenetet, hogy ma mégsem jó neki, viszont ígéri, bepótoljuk, de egy darab bocsánat, elnézést vagy sajnálom nem volt az SMS-ben.

Ettől teljesen összeomlottam: azt hittem, hogy ott helyben elájulok. Dühömben azt találtam írni neki, hogy törölje az összes beszélgetésünket, és rólam is töröljön ki mindent, soha többé nem akarok hallani róla, felejtsük el egymást örökre. Ezután annyit írt, hogy baleset történt a munkahelyén, és épp kórházban van az egyik kollégájával Esztergomban. Visszaírtam, hogy jobbulást, de tényleg felejtsük el egymást! Hazafelé beugrottam a barátnőm munkahelyére, ahol már nagyjából lenyugodtam. Akkor jött egy újabb üzenet a pasastól, hogy felhívhat-e. Igent mondtam, és pár nap múlva hívott is: magyarázkodott, ahogy csak tudott, aminek nem igazán dőltem be, végül mégis adtam neki egy második esélyt.

Két héttel később elvitt vacsorázni, majd írogattunk egymásnak, hogy megszervezzük a következő randit, aztán három héten át egy darab életjelet nem adott magáról. A harmadik hét végére annyira bedühödtem, hogy kitöröltem a számát a telefonomból, és letöröltem a Facebookról is, hogy mérgemben nehogy valami olyasmit írjak neki, amit később megbánok. Próbáltam a helyzethez képest úrinő maradni, de teljesen ki voltam borulva, még a viszony.hu-ról is töröltem magam.

A harmadik hét után újból regisztráltam a viszony.hu-ra egy másik névvel és egy másik profillal. Megint iszonyú sok levél jött, de már jobban tudtam szűrni azokat, akik minden nőnek írnak, illetve mindig ugyanazt a levelet küldik el. Egy pasassal megint elkezdődött köztünk valami. Már megbeszéltük a randit, amikor jött egy üzenet az előző pasastól. Már nem volt bent a száma a telefonomban, de tudtam, csak ő lehet az. Kérdeztem tőle, tudja-e hány hete ígérte meg, hogy felhív és találkozunk. Erre az volt a szöveg, hogy külföldön dolgozott. Nyilván ez megint kamu volt, mert onnan is lehetett volna üzenni. A mai napig nem tudom, hogy mi az igazság. Megijedt a szituációtól? Rájött, hogy mégsem tetszem neki? Lebukott? Egyszerre több nőt is fűz?

Közben a másik pasival is összehoztunk egy randit, akivel a levelezés alapján úgy tűnt, hogy összepasszolunk. A találkozó előtt az volt a szövege, hogy a személyes varázs fog kettőnkről dönteni: ha küldjük egymásnak a „jeleket”, akkor menjünk fel hozzá. A randi alatt végig azon gondolkodtam, hogy úristen, honnan fogom látni a „jeleket”, és én hogyan fogom az enyémeket felé közvetíteni? Aztán véletlenül belerúgtam az asztal alatt a lábába, mire elővette a lakáskulcsot, hogy menjünk.

Aztán nála is elkezdődött a „sok a dolgom, nem érek rá”-szöveg, és hiába kerestem, egy idő után nem válaszolt semmire. Közben az aktuális profilommal írtam az előző pasasnak, mert láttam, hogy három napja folyamatosan online a viszonyon. A levelezés folyamán úgy irányítottam a kérdéseket, hogy kibökje, korábban talált már magának valakit, de nem volt az igazi. Utána írt, hogy cseréljünk képet. Csináltam egy új
e-mail címet, megadtam neki, és küldtem magamról képeket azzal a szöveggel, hogy további jó keresgélést kívánok, és sajnálom, ha nem voltam az igazi, mert ő nagyon bejött nekem.

Az egész történetben az volt a legfurcsább, hogy én azzal a hittel léptem fel a viszony.hu-ra, hogy itt már nem kell alakoskodni, játszmázni, magyarázkodni, hiszen mindenki azért van itt, mert ezektől már csömöre van otthon. Azt gondoltam, hogy ez egy őszinte közeg, ahol nyugodtan meg lehet mondani, ha valaki nem tetszik, ha valamiből elég. Én simán megcsináltam azt, hogy a randi után megírtam a pasasnak, hogy nagyon kedves és szimpatikus volt, de mégsem őt keresem. Viszont abba jellemzően belefutottam, hogy a pasasok vagy csak úgy eltűntek, vagy úgy alakították a helyzetet, hogy abból vegyem észre, hogy nem kellek.

Engem a kizárólagosság sem érdekel, a szeretőm felőlem találkozgathat más nőkkel is, de az egyenességet elvárom. Nekem továbbra is az első pasi a number one, csak az a baj vele, hogy nagyon ritkán ér rá, és akkor is rövid időre. Majd meglátjuk, hogy mi lesz ebből, de leginkább semmi, mert ez nekem úgysem fog sokáig menni. Igazából azt keresem, aki betölti a szexhiány okozta űrt az életemben, nőként néz rám és nőként ér hozzám. Otthon sokszor sírok, mert nem hiszem el, hogy ezt kell csinálnom, tényleg arra várok, hogy egy pasas végre szexeljen velem?!

Aztán mindig megnyugszom, mert még élek: még vannak bennem vágyak és érzelmek. Próbálok a helyzet ellenére pozitívan gondolkozni, egyben maradni és előre tekinteni. Ha otthon végre konszolidálódnak majd a dolgok, és egyedülálló leszek, el fogok vonulni egy hónapra valahova külföldre, hogy kitisztuljon belőlem minden, elszámoljak mindazzal, amit a házasságomból hozok.

Utána szeretnék tiszta lappal belekezdeni egy új kapcsolatba. De azt már nem a viszony.hu-n szeretném menedzselni, mert képtelen lennék megbízni valakiben, aki megcsalja a feleségét, és egy viszonykereső oldalon ismerkedik. Bár a fene se tudja, az özvegy anyukám már öt éve regisztrált a viszony.hu-ra, és mindig zseniális szeretői vannak. Akárhányszor felmegyünk hozzá a tesómmal, mindig elmeséli az aktuális kalandjait és hódításait.

Márk (25)

Heti egy félrelépés volt az átlag, váltott és állandó partnerekkel.

Egyszer bejelölt egy srác a Facebookon, akitől megkérdeztem, hogy miért jelölt be, hiszen nem is ismerjük egymást. Erre jött a válasz: „valóban nem, de arra gondoltam, akár dughatnánk is”. Bejött ez a tökös duma, ezért találkoztam vele, és keféltünk is.

A második kapcsolatom után ezért szabályosan háremet tartottam. Volt két fiú, aki akkor jött, amikor arra vágytam, hogy leszopjanak. Kettő pedig, amikor azt akartam, hogy megdugjanak. Volt egy, akit én dugtam rendszeresen.

Szerintem a heteró és a meleg férfiak abban sem különböznek egymástól, hogy bármikor vevők a szexre, és tudják őszintén csak a szexet akarni a másiktól, azonban a heteró férfiak nehezebb helyzetben vannak, mert a nők többsége, a prostikat leszámítva, nincs benne ebben a „szex most” jellegű dologban. A nők nem így működnek. Tisztelet a kivételnek, de csak a mesében van olyan csaj, aki azonnal kapható egy jó kefélésre.

*

Édesapám gyerekkoromban Ausztriában dolgozott, ezért a szüleim tizenöt évig távházasságban éltek. Miután édesapám hazaköltözött, három évre rá kiderült, hogy egy huszonéves lányt kefél a munkahelyén. Ezt anya onnan tudta meg, hogy nézegette apa telefonját, én meg onnan, hogy anya telefonját nézegettem. Apa ezután néhány hónapra elköltözött, de aztán anya megbocsátott neki, és visszafogadta. Emlékszem, anya utána mindig azt mondogatta, hogy az ő gyerekei soha nem lesz hűtlenek. Sajnos nem lett igaza.

Tizenhét voltam, amikor elveszítettem a szüzességemet, és azóta rendszeres a szexuális életem. Eddig három komolyabb párkapcsolatom volt, az első teljesen monogám, de a csábítást már akkor is folyamatosan éreztem. Aztán huszonegy és fél éves koromban összejöttem a következő komolyabb barátommal, de őt már az elejétől csaltam, nemegyszer abban a lakásban, ahol közösen éltünk. Heti egy félrelépés volt az átlag, váltott és állandó partnerekkel. Ők mind tudtak arról, hogy van barátom. Egyedül egy fiú volt, aki nemet mondott, de a csókolózásig vele is eljutottunk. A kapcsolat épp életem egyik válságos időszakára esett: nem álltak előttem kihívások, és nem értek sikerek. Valószínűleg ezeket mind az ágyban kerestem. A kapcsolat egyébként egyikünk számára sem volt szexuálisan kielégítő. Ebben mind a ketten hibásak voltunk, mert meg sem próbáltunk változtatni rajta, nem beszéltünk róla eleget, inkább a szőnyeg alá söpörtük a problémát. Közben ő is félrelépett egyszer-kétszer, de egyik sem volt komoly, szerintem el sem jutottak a szexig. Ezeket mind bevallotta, de féreg voltam, mert a saját dolgaimat továbbra sem mondtam el neki. Nagy hiba volt, amit a mai napig sajnálok. Ahhoz képest, hogy fél évvel a szakításunk után tudta meg, hogy mit műveltem, ő ma az egyik legjobb barátom.

A szakítást követően öt-hat hónapig ment a partnercsere: megállás nélkül kerestem az új arcokat, az új helyzeteket, és az új kihívásokat. A Facebook ebben sokat segített. Ha egy sráccal legalább két meleg ismerősötök van, elég egyértelmű, hogy az illető meleg. Egyszer bejelölt egy srác, akitől megkérdeztem, hogy miért jelölt be, hiszen nem is ismerjük egymást. Erre jött a válasz: „valóban nem, de arra gondoltam, akár dughatnánk is”. Bejött ez a tökös duma, ezért találkoztam vele, és keféltünk is.

A Grindernek is sokat köszönhetek, ami lényegében egy meleg társkereső oldal, ahova csak akkor nézek fel, ha gyors alkalmi szexet keresek. Ha valaki azzal a szöveggel ír rám, hogy „helló, van kedved ismerkedni?”, akkor nem válaszolok. Ennél már csak az zsibbasztóbb, amikor valaki kép nélkül ír rám, és úgy kér képet. Azt sem értem, amikor egy jóval idősebb férfi üzen: miből gondolja, hogy egy huszonöt éves fiú egy ötvenéves társaságát keresi. Persze vannak, akik idősebb férfit keresnek, de ők külön feltüntetik ezt az adatlapjukon. A többség a korosztályát keresi, én is együtt mozgok a korommal, legfeljebb plusz-mínusz öt év, de inkább plusz. A tizennyolc éves fiúk nagyon szépek, mégsem vonzanak. A harmincasok annál inkább: velük jobb a szex, mert tüzesebbek és szexuálisan sokkal tapasztaltabbak. Egész pontosan az idősebb passzívak a nagyon tüzesek és a huszonéves aktívak. Én pedig uni vagyok: mindkettőt nagyon élvezem. Az elmúlt pár hónapban három-négy húszéves fiú is megtalált a Grinderen, hogy megdugna. Hát ki vagyok én, hogy nemet mondjak? Többször is találkoztam velük, nagyon ügyesek voltak, csodálatos, hogyan kepesztettek, hogy örömet okozzanak.

A Grinder lényegében erről szól. Kiírom a profilomra, hogy „sex now” vagy azt, hogy „szex most”, és egyből azok írnak, akiket szintén csak a szex érdekel. Ilyenkor rapid módon lezajlik minden. Gyors képcsere intim képekkel: én a farkamról szoktam képet küldeni. Ezt követi a „send location”, vagyis az, hogy kinél csináljuk, majd pár részletkérdés: mennyi idő alatt érsz ide, otthon vagy itt tusolsz stb. Ezek a párbeszédek általában tíz-húsz percet vesznek igénybe.

Volt olyan, hogy fél órával az első levélváltás után már a srácnál voltam. Ő is kanos volt, én is kanos voltam, közel laktunk egymáshoz, minek pöcsöljünk!? A dolog varázsát pont az adja, hogy ennyire gyorsan zajlanak az események. Amikor átmegyek vagy átjön, ha kicsit visszafogottabb és eleinte zavarban van, akkor beszélgetünk pár percet, és csak aztán vágunk bele. A bevállalósabbakkal egyből elkezdünk vetkőzni és csókolózni. Ez elég kockázatos terep, mert lényegében vadidegenekkel találkozom. Ettől függetlenül még sosem volt negatív tapasztalatom.

Egyébként nagyon vicces, hogy a Grinder vasárnap hajnalban a legaktívabb: akkor lehet a legtöbb alkalmi randit leszervezni: ha a szombat esti buliban nem sikerült összeszedni valakit, akkor hajnali négy-öt magasságában még mindig segít az okostelefon és az internet. Persze nem csak a neten ismerkedem: én is járok meleg bulikba, de ott is alapvetően az a cél, hogy felszedjek valakit. Igényesek a pesti meleg bulik, egy nagyobba elmegy akár 700-800 ember is, van miből válogatni.

Ha jó volt az alkalmi együttlét, egy üzenetben mindig megköszönöm a szexet: „jól éreztem magam”, „nagyon örültem” stb. Általában fel szoktam vetni, ha van kedve, akkor szívesen ismételek, de ha nincs, akkor sincs sértődés. Nem veszem magamra, ha valaki nem reagál erre. Viszonylag gyakori, hogy valaki két hét múlva válaszol, amikor megint kanos lesz.

Én egyébként szeretem, ha vannak állandó szexpartnereim. Főleg azért, mert az első szex ritkán tökéletes. Az egymásra hangolódáshoz idő kell. A második kapcsolatom után ezért szabályosan háremet tartottam. Volt két fiú, aki akkor jött, amikor arra vágytam, hogy leszopjanak. Kettő pedig, amikor azt akartam, hogy megdugjanak. Volt egy, akit én dugtam rendszeresen.

Attól tartok, hogy teljesen máshogy állok a szexhez, mint a többiek. Nem emelem piedesztálra. Azt nem mondanám, hogy a szex a hobbim. Egyfajta szórakozás: szeretem felfedezni a másik testét, szeretek rászánni fél órát. Olyan, mintha elmennék valakivel biciklizni. Örülök, jólesett, köszönöm. Előfordul, hogy feszültséglevezetésre használom: akkor jellemzően passzív vagyok.

A kapcsolatban a testi megcsalás épp ezért nem zavar. Viszont az érzelmi megcsalás nagyon fáj. Tudtam a legutóbbi párom Facebook-jelszavát, ezért napról napra követtem a levelezését egy másik sráccal. Nagyon fájt, amikor arról szóltak az üzenetek, hogy mennyire hiányoznak egymásnak és mennyire kötődnek egymáshoz. Szexuálisan nem vagyok hűséges típus, viszont lelkileg és érzelmileg annál inkább: komolyan kötődtem azokhoz, akikkel kapcsolatban voltam.

A legutóbbi barátomat is nagyon szerettem: lila köd, rajongás, büszkeség, a szex pedig fantasztikus volt. Eleinte próbáltam tartani magam, de egy idő után itt is elkezdődött a megcsalás. Eleinte csak egy sráccal találkozgattam, aki már korábban is leszopott havonta egyszer. Aztán szép lassan másokkal is elkezdtem találkozgatni. Emiatt rettenetes bűntudat gyötört, de valamiért képtelen voltam kontrollálni magam. Ez onnan jöhetett, hogy én rengeteget dicsértem a páromat, tőle viszont alig kaptam pozitív visszajelzést. Közben azt sem tagadom le, hogy a szexuális étvágyam gyakorlatilag kielégíthetetlen.

Erre jók az orgiák. A legutóbbi páromat elvittem magammal az egyikre, mert régi, nagy vágya volt, hogy egymás után több fiú is megdugja. Az egyik ismerősöm szervezte a lakására tizenhármunkkal. Eleinte ment az iszogatás, olyan volt, mintha meccset nézni jöttünk volna össze. Igazi kanbuli volt. Eleinte mindenki szemérmesebb volt, aztán a párom felvetette, hogy a következő feles után mindenki vegye le a pólóját. A következő kör után lekerült a nadrág, majd az alsógatya is, de onnantól már nem volt piálás és beszélgetés.

Én azért is támogatom az orgiákat, mert az ember alapvetően nem monogám lény. Főleg nem a férfiak. Főleg nem egy meleg kapcsolatban. Hosszú távon nagyon ritka a hűség közöttünk, ezért a meleg férfiak kapcsolatai kevésbé hosszú távúak, mint a heteróké. Ismerek párokat, akik tíz, húsz, harminc éve stabilan együtt vannak, de a kapcsolatuk egy idő után nyitott lett, megengedik egymásnak, hogy másfelé is kacsingassanak. Az már változó, hogy ki mennyire számol be a másiknak a kalandjairól, de ismerek olyan párt, akik simán elmesélik egymásnak, ha leszopattak valakit.

Ha nem is lépnek félre, de még a legvisszafogottabb, legkonzervatívabb, régóta együtt lévő párok is hármasoznak. Általában két-három év után jut el egy meleg kapcsolat oda, hogy a partnerek nyugodt szívvel bele tudnak menni a hármasozásba. Ennyi idő után már nem ragaszkodnak annyira a másikhoz, a kötődés viszont olyannyira elmélyült már, hogy nem félnek attól, hogy ez megrengeti a kapcsolatot. Számtalan hármasozásban vettem részt, ahol ez volt a tapasztalatom.

Szóval mindenki lefekszik fűvel-fával, mindenki megcsal mindenkit, utána viszont letagadja. Utálom, hogy ennyire álszent a meleg társadalom. Bár a heteró közeg is ugyanilyen képmutató, csak a meleg közösség kisebb, amin belül gyorsabban terjednek a hírek. Szerintem a heteró és a meleg férfiak abban sem különböznek egymástól, hogy bármikor vevők a szexre, és tudják őszintén csak a szexet akarni a másiktól, azonban a heteró férfiak nehezebb helyzetben vannak, mert a nők többsége, a prostikat leszámítva, nincs benne ebben a „szex most” jellegű dologban. A nők nem így működnek. Tisztelet a kivételnek, de csak a mesében van olyan csaj, aki azonnal kapható egy jó kefélésre. Nyilván a melegek közt is van olyan, aki nem adja magát könnyen, szex előtt el kell vinni vacsorázni, kávézgatni, sétálgatni kell vele, de egy férfi közösségben nagyobb eséllyel vállaljuk be, hogy csak szexet keresünk, mint ott, ahol nők is vannak.

Persze ezzel nem azt akarom mondani, hogy a meleg kapcsolatok ennyire üresek és csak a szexről szólnak. Szerintem a meleg és a heteró kapcsolatok dinamikája közt nincs nagy különbség. Eleinte teljesen rá vagyunk kattanva a másikra, folyamatosan kívánjuk egymást, minden percünket együtt akarjuk tölteni, aztán eltelik pár hónap, pár év, és az ember előbb-utóbb elkezd jobbra-balra tekingetni. Ilyenkor előjön a monogámia versus nyitott kapcsolat versus félrelépés dilemmája. Ez nagy szakítópróbája a kapcsolatoknak. Sokan kudarcként fogják fel, ha megkívánnak másokat, pedig ez egy természetes folyamat. Úgy látom, a kudarc sokkal inkább az, ha a partnerek nem tudnak beszélni a vágyaikról, az érzéseikről és a kételyeikről. Ha ez nem megy, abba általában bele is bukik a kapcsolat.

Ebből a szempontból a meleg kapcsolatok kimenetele elég tragikus, mert egy-két évig lángol a tűz, aztán mi lesz? Ha közben találnak valamilyen közös szenvedélyt, amitől társakká tudnak válni, akkor hosszú távú lehet a kapcsolat. Az utazás tipikusan ilyen, illetve a közös hobbi. Nem véletlenül gyakoriak a meleg művészpárok. Persze a legkomolyabb összekötő kapocs a melegeknél is gyerekprojekt, ami mára nálunk is egyre inkább napirenden lévő téma. Egyre több meleg magyar férfi hisz abban, hogy lehet gyereke.

Ismerek olyan párt, akik 30 évesek, eljegyezték egymást, ami persze csak szimbolikus, de akkor is jelentőségteljes gesztus, és egyedülálló férfiként, külön-külön feliratkoztak az örökbefogadási listára. A környezetemben egyre többen teszik ezt. A leszbikusok hozzánk képest sokkal könnyebben szereznek gyereket: egy nő ezt kreatívabban megoldja. Bár a meleg férfiak bizakodóak, mert az örökbefogadás-politika azon kevés dolgok egyike, ami a mai napig jól működik Magyarországon. Évente közel száz egyedülálló magyar férfi fogad örökbe gyereket. Nyilván a nagy részük meleg, és sokuknak van párja is.

Én is nagyon szeretnék gyereket. Ez határozott célom az életben. Ha meglesz hozzá az egzisztenciám, még egyedül is vállalom. A volt párjaimmal beszéltünk a gyerekvállalásról, de mind azt mondták, nem tudják elképzelni, hogy gyerekük legyen. Elég ellentmondásos a melegek hozzáállása, mert miközben azért küzdünk, hogy mi is házasodhassuk és vállalhassunk gyereket, a melegek közt koránt sincs egyetértés abban, hogy szabad-e egy meleg párnak gyereket nevelni. Nem értem, hogy mi ezzel a baj. Az nettó demagógia, hogy a meleg pár gyereke is meleg lesz. Ez hatalmas tévedés. Ugyanakkor nagyon sok meleg eleve azért mond le a gyerekvállalásról, mert nincs tisztában azzal, hogy törvényes úton, egyedülálló férfiként mi is fogadhatunk örökbe gyereket. Pedig ha tudnák, akkor talán kevesebben élnék meg tragikusnak és valamiféle hiányosságnak a saját melegségüket.

Magyar szeretők – záró gondolatok

A digitális eszközök elterjedésével soha nem látott távlatok nyíltak meg a testi-lelki szükségletek feltárásában is. Ahogyan evidens a nethasználat a hátfájás enyhítésében, vagy egy verssor megtalálásában, úgy a párkeresés egyik frekventált eszközévé is vált. Ma már életszerű lehet az is, hogy az interneten keresztül egy maláj értelmiségi nő beleszeret egy texasi favágóba, és kapcsolatukban a cyberszextől a valódi gyermekvállalásig bármi megtörténhet.

A kötetben szereplő történetek a netes társkeresés egy speciális szegmenséről, a szeretői viszonyok magyar sajátosságairól tudósítanak minket, és nagyon hasonlóak a pszichoterápiás rendelőkben felbukkanó, kapcsolati nehézségekkel küzdő férfiak és nők történeteihez. Szinte minden elbeszélésben ott lebeg egy nagy adag ellentmondásosság, valamiféle bizonytalan szomorúság, miközben a „kívülállók”, a megcsalt szerepben lévők, általában a szeretői viszony örömteli oldalát, azok felszabadító hatását érzékelik elsősorban. A történetekből azonban jól kivehető, hogy a szeretői viszony a Menny és a Pokol egyszerre: a szenvedély extázisa keveredik a bűntudat és félelem nyomorúságával, a beteljesülés a beteljesületlennel való szembesüléssel. Kevés a nyugvópont.

Kirajzolódnak a történetekből a kor jellemező sajátosságai, a hagyományos kapcsolati szerepfelfogás kereteinek feszegetése: nyitott kapcsolat, nyitott házasság, titkos viszony, inga-házasság, gyerekkel teljes vagy gyerek nélküli kapcsolat? – ez mind kérdés lehet. Általános jellemző a formakeresés, az új mintázatok próbálgatása az élhetőbb, a testi-lelki szükségleteket jobban kielégítő, egyéni életutak kialakítása érdekében. A mi, hagyományos párkapcsolati felfogást erőteljesen támogató társadalmi viszonyaink között ez nem könnyű feladat.

A történetekben a szeretői viszony tipikus okaként jelenik meg a házasságkötést, a gyerekszülést követő elhidegülés, a feleség szexuális visszahúzódása, ami láthatóan váratlanul éri a párokat, és végleges, megoldhatatlan gondként nehezedik rájuk. Pedig a szakirodalomból „erotic silence” néven ismerjük a jelenséget, magyarul a vágy csendjeként emlegetjük és sok pár küzdött már meg vele eredményesen. Magyarországon azonban nem elég elterjedtek azok a pszichológiai ismeretek, amelyek segítenék a párokat a problémáik pontos azonosításában, a megoldáskeresésében és a saját útjuk megtalálásában. Hiányoznak a megfelelő árnyalt kifejezések, szavak a helyzetekre, az érzelmekre, a saját testre, a lélek rezdüléseire, így nehéz is megbirkózni azok kihívásaival.

A pszichológiai rendelőkben, de ezekben a történetekben is jellemezően fordul elő az újrafogalmazott férfi- és női szerep nehézsége, a bántalmazás, az életközépi krízis, a változástól való félelem jelensége stb. – csupa olyan téma, amely folyamatos lélektani munkát igényel attól, aki párkapcsolatában és általában az életében is jól akarja érezni magát a bőrében.

Vannak, akik szerint nem lehet harmónia annak az életében, aki szeretői viszonyt tart fenn, míg mások úgy tartják, éppen egy ilyen kapcsolat teremt egyensúlyt. Ha elég sok kapcsolati nehézséggel küszködő férfi és nő történetét ismeri meg valaki, akkor tudja, hogy nincs egyetlen üdvözítő út. A boldogságkeresés nagyon személyes, egyedi folyamat.

A klasszikus pszichoanalitikus iskola felfogása szerint az egészséges ember az, aki öröm- és munkaképes. Az elmúlt száz évben ez a definíció kiegészült a fejlődés képességével, vagyis egészséges az tud maradni, aki képes megújulni, fejlődni, változni. A kapcsolati harmóniához fontos, hogy megtanuljunk valódi párbeszédben lenni a másikkal, tanuljunk hozzá szavakat, ismerjük meg az egyes életszakaszokhoz köthető lehetőségeket és természetes krízispontokat, tanuljuk meg letapogatni önmagunkban és a másikban is, hogy mire vágyunk valójában.

A kötet közelebb visz minket ahhoz, hogy saját kapcsolatkezelésünkben meglássuk azt, amiben fejlődnünk kell, és megmutatja, hogy mennyire sokféleképpen lehet akár boldogtalannak, akár boldognak lenni.

Gotthardt Zsóka

klinikai szakpszichológus

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado
athenaeum@lira.hu

Felelős kiadó: Nyáry Krisztián
Felelős szerkesztő: Foki Pityu
Műszaki vezető: Rácz Julianna
Borító: Weiler Péter

Elektronikus könyv: Nagy Lajos
Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Megjelent 2015-ben, Budapesten.
ISBN 978-963-293-492-1
© Minden jog fenntartva!

Felhasznált betűtípus:
Noto Sans & Serif – Apache License 2.0