Anna Randol

A LILIOM BŰNE

Anna Randol

A LILIOM

BŰNE

A mű eredeti címe

Sins of a Virgin

Copyright © 2012 by Anna Clevenger

Hungarian translation © Hajnal Gabriella

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

HAJNAL GABRIELLA

Szerkesztette

KENYÓ ILDIKÓ

A borítót

ZELENYIÁNSZKI ZOLTÁN

tervezte

ISBN 978 963 643 838 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Férjemnek, örökös hősömnek,

és édesanyámnak, legnagyobb támogatómnak

Prológus

Három pohár pazar brandy állt érintetlenül az asztalon. Sir James Glavenstroke idegesen fogdosta saját, félig kiürült poharát. Hiba volt kitöltenie az italokat még a vendégek megérkezése előtt. Ezek után kizárt, hogy le tudná itatni őket. Pokoli balszerencse! Az alkohol megkönnyítette volna a küszöbönálló tárgyalást.

Számára legalábbis.

Triónak nevezték magukat – a Kicsike, a Titokzatos és a Lidérc. A legkiválóbb ügynökök, akiket valaha kinevelt. Több katona köszönheti nekik az életét, mint magának a hadsereget vezető Wellingtonnak.

Glavenstroke melle dagadt a büszkeségtől, ám köhintve hessegette el a gondolatot. Végül is bármelyikük szívesen elmetszette volna a nyakát, amiért a pokolra küldte őket.

Nem mintha nem könnyebbültek volna meg, amikor felmentette őket a szolgálat alól.

Glavenstroke ritkuló, ősz hajába túrt, majd a brandyjébe kortyolt. Madeline Valdan, a Kicsike, túlságosan is átható tekintettel szemlélte ideges mozdulatait. Az elmúlt tíz év folyamán a lélegzetelállítóan gyönyörű, ifjú Madeline a legkáprázatosabb nővé érett, akit valaha látott. A férfi próbálta leküzdeni idegességét, ám tudta, azzal csak elárulná magát.

– Glavenstroke, ezúttal miben mesterkedik? – kérdezte Madeline. – Tudja, hogy előlünk semmit sem titkolhat.

Valóban nem. Így volt ez azóta, amióta megmentette őket az akasztófától. Az életükért cserébe beleegyeztek, hogy Őfelsége kormányát szolgálják különleges képességeikkel. Ezért emelték ki őket a Newgate-ben raboskodó többi halálraítélt közül, és ők a hivatalos kiképzést követően megállíthatatlanná váltak. Halálos fenyegetést jelentettek Napóleonra és szövetségeseire.

A háború azonban véget ért.

– Ki vele! – Mint mindig, Clayton Campbell, a Titokzatos hangja most is nyugodt maradt, ám Glavenstroke még így is megborzongott.

Sóhajtva húzta elő a fiókból a bankintézvényeket, és tette a tölgyfa asztalra.

– A külügyminisztérium köszönetét szeretné kifejezni az Őfelsége szolgálatában eltöltött, erőt próbáló évekért.

– De? – sürgette Madeline.

– Nincs semmiféle de. Önök a hazájukat szolgálták, és immár minden kötelezettség nélkül térhetnek vissza korábbi életükhöz. Természetesen valamennyi, a múltban elkövetett bűnük alól felmentették mindhármukat.

Madeline és Clayton a szemét meresztve bámult a férfira. A döbbenetük ennél egyértelműbb nem is lehetett volna.

Ian Maddox – a Lidérc, a Trió harmadik tagja – volt az egyetlen, aki nem tűnt meglepettnek. Glavenstroke persze tudta, a férfinak amúgy sincsenek túlzott elvárásai az emberiséggel szemben. A másik kettővel ellentétben Ian a gazdagságáról híres West End utcáin nőtt fel. A kegyetlenség és kapzsiság semmilyen formája nem lepte meg. Ha a kormány azonnali hatállyal halálra ítélte volna őket, akkor sem rebbent volna még a szeme sem.

Madeline egy gesztenyebarna hajtincset a füle mögé igazított – ez volt az egyetlen, a nő idegességéről árulkodó gesztus, amelyről a férfi képtelen volt őt leszoktatni.

– Miért?

Ian hátradőlt a székében, ám ahelyett, hogy kényelembe helyezkedett volna, sokkal inkább egy bármikor támadni kész tigrisre emlékeztetett.

– Amit a drága Glaves udvariasan próbál a tudomásunkra hozni, az az, hogy a továbbiakban nincs szükség a szolgálatainkra. Most, hogy már nem lehetünk a hasznukra, kockázatos volna, ha továbbra is az alkalmazásukban maradnánk. Az engedelmes köznép nem tudhatja meg, hogy a kormány a hóhér karmai közül kimentett latrokat pénzel.

Iannek igaza volt, mint mindig. Valójában ő már az előtt tudomást szerezhetett a kényszerű nyugdíjazásukról, hogy egykori kiképzőjük megtudta volna. Nem is csoda, hiszen az ő képességeivel oda jutott be, ahová csak akart.

Kínos köhécselést követően Glavenstroke megadta nekik a kegyelemdöfést – odavetette a bankintézvényeket.

– Az első nyugdíjkifizetés? – Clayton görcsösen markolta fel a cetlit.

Ian felhorkant.

– Sajnos nyugdíjra sem számíthatunk.

Madeline megmerevedett.

– Szajhává lettem az ország érdekében. Ennél egy baka is többre jogosult.

Glavenstroke nagyot kortyolt a brandyjéből, és élvezte a torkát égető ital minden cseppjét. Valamennyi kapcsolatát kénytelen volt latba vetni, hogy ennyit is elérjen. Ám jelenlegi pozíciójába sem azzal jutott, hogy anyámasszony katonája lett volna, így nem szabadkozott. Végül is a segítsége nélkül már mindhárman egy évtizede halottak volnának.

Clayton Madeline karjára tette a kezét.

– Okos befektetéssel...

– Mi lenne? Újabb tíz- vagy húszévnyi várakozás? Tudom, Clayton, hogy a számok embere vagy, de ezt a nevetséges összeget még te sem tudnád megsokszorozni. – Felugrott, mire a másik kettő ugyanígy tett.

– Mit szándékoznak tenni? – kérdezte Glavenstroke, és dühösen vette tudomásul, hogy kérdésével csak a félelmét leplezte.

Ian a válla felett hátrapillantott, szája szögletében halvány mosoly villant.

– Lesz rá ideje, hogy elgondolkozzon a dolgon éjszaka, nem igaz?

Amint becsukódott mögöttük az ajtó, Glavenstroke újabb pohárral töltött magának a borostyánsárga színű italból. Megállnak a maguk lábán. Jól kitanította őket.

Remélhetőleg a képességeiket továbbra is a társadalom javára fordítják majd, mert ha bármelyikőjük is meggondolná magát – a második italt egy húzásra kiitta –, akkor az ég óvja Angliát.

Első fejezet

Amikor a White’s Club megszentelt ajtaján belépve nem csapott Madeline Valdanbe a villám, a nő ajka körül pajzán mosoly játszott. Igyekezett mindenütt kihasználni a befolyását.

Miközben az ajtónálló figyelme egy pillanatra sem lankadt, a nő egy aranypénzzel teli, nehéz erszényt csúsztatott a férfi zsebébe, majd lábujjhegyre emelkedett, hogy közelebb hajolva a fülébe súghassa:

– Köszönöm, John.

A férfi továbbra sem méltatta válaszra, ám keményített inggallérja felett imádnivalóan elpirult.

A folyosón sétálva Madeline képtelen volt megállni, hogy ne vessen egy áhítatos pillantást a férfiasság eme bástyájára. A bársonyszőnyegből márványoszlopok törtek a magasba, hogy a gazdagon díszített mennyezetbe olvadjanak, és visszatükrözzék a kristálycsillárok megtört fényét. A klub a hatalom és előkelőség fellegvára volt.

És ami a legfontosabb, a gazdagságé.

Madeline végigsimított fekete dominójelmezének lágyan hullámzó redőin. Elképesztően drága selyemből készült, de korábbi tapasztalatai alapján tudta, a megjelenés milyen fontos.

Elhaladt a kávézó mellett, majd egyenesen a kártyaszalonba ment. Elvégre is egy fogadás végett jött – méghozzá remélhetőleg egy nagy bevétellel kecsegtető fogadás végett.

A hatalmas teret férfiak suttogása töltötte meg, néha-néha felharsant egy kacaj. Fáraólapok csattantak az asztalra és dobókocka gördült tova.

Ahogy azt tanították neki, tekintete végigpásztázta a helyiséget, miközben megszámolta és kategóriákba osztotta a férfiakat: voltak, akik nagyban játszottak, néhányan csak úgy tettek, és akadtak olyanok, akik csak nézelődtek, ahogy olyanok is, akik nyerésre vagy épp vesztésre álltak. Egyetlen futó pillantásból meg tudta ítélni azt is, kitől kell tartania, és ki az, aki csak a desszertjére nézve jelent veszélyt.

Míg Madeline a szalon közepére sétált, az asztaltársaságok, amelyek mellett elhaladt, előbb elnémultak, majd izgatott kiáltozásban törtek ki.

Kiválasztott egy asztalt, amely pontosan a szalon közepén állt, egy fényárban úszó, hatalmas csillár alatt. Jobb színpadot keresve sem találhatott volna.

Közeledtére az egyik fiatalember tátott szájjal bámult rá, mire ő rámosolygott. Kinyújtotta a kezét.

– Algie, volna szíves segíteni?

Algie úriember lévén nem hagyta cserben, és gondolkodás nélkül felajánlotta a kezét. A nő megragadta, a combjára lépett, majd onnan az asztal közepére.

Most már a teremben összegyűlt valamennyi férfi Madeline-re figyelt.

Ekkor két eltökélt inas lépett az asztal mellé.

– Kisasszony, ilyesmit tenni itt nem szokás. Távozzon, vagy kivezetjük.

Madeline lehajtotta köpenye csuklyáját.

– Madeline...

– Kinek a szeretője...

– ...múltkoriban a régens társaságában látták...

A suttogások arról tanúskodtak, hogy az elmúlt hat hónap nem volt hiábavaló. Mindannyian tudták, ki is ő.

A kormánytól kapott minden nyavalyás pennyjét arra költötte, hogy London-szerte megismerjék. A ruhája a végletekig tökéletes volt. Mindig más férfi társaságában mutatkozott, és minduntalan botrányos tettekre ragadtatta magát. Hamarosan a pletykalapok hasábjai kevésnek bizonyultak, hogy eleget írhassanak róla. Az urak megőrültek érte, a hölgyek azonban megvetették.

Szétnyitotta a köpenyét, ami alól elővillant smaragdzöld ruhája. Az ingváll, amit viselt, olyan kevéssé fedte el a mellét, hogy jószerével a mellbimbója is kikandikált alóla. Igazság szerint, amikor felpróbálta, és hirtelen tüsszentenie kellett, már az elég bizarr helyzetet teremtett. A ruhájának gyakorlatilag nem volt ujja, és alsószoknya hiányában csípőjének és lábának minden hajlata kidomborodott alatta.

Hangját felemelve harsogta túl a tömeget.

– Nos, uraim, mit gondolnak, távozzak, vagy esetleg hallani szeretnék, mi a célom ezzel a hitvány mutatvánnyal?

A válaszát epedve várók lehurrogták azokat, akik a távozására szavaztak, így a zaklatott személyzet hátrébb lépett.

Madeline lassú mozdulattal kezét a csípőjére csúsztatta.

– Eladásra kínálnék valamit. – Bólintott, amikor jó néhány merész úriember odakiáltotta, hogy szívesen megosztanák vele az ágyukat éjszakára. – Vagyis nem egészen. Azért vagyok itt, hogy tájékoztassam önöket egy árverésről.

– És mi volna az árverés tárgya? – kérdezte a túlöltözött és igencsak jó húsban lévő Willington ezredes.

A nő, miközben tekintetét végigjáratta a termen, a reakciókat figyelte. Pompás, állapította meg magában. A jelenlévők mindegyike feszülten várta a válaszát. Három szívdobbanást követően végre elő is állt vele.

– A szüzességem.

Hitetlenkedés és felháborodás hangfoszlányai töltötték be a teret. Az asztalokat szanaszét szóródó kártyalapok terítették be, és velük szép kis vagyon ment veszendőbe. Madeline néhány percig nem is akart megszólalni. Ám amikor szólásra nyitotta a száját, mindenki rá figyelt.

– A téteket az elkövetkező két hétben lehet megtenni a Naughton’sban. – A jelenlévők többsége gyakori vendég volt a játékbarlangokban, aki pedig nem, az úgysem akarhatott licitálni. – A két hét elteltével az nyer, aki a legmagasabb ajánlatot teszi.

– És pontosan mit nyer az illető? – kérdezte egy sötét hajú férfi.

A nő ujjával megütögette az állát.

– Nos... a szüzességem?

A tömeg felnevetett, de a férfi nem tágított.

– Esetleg pontosítaná, mit ért ez alatt?

– Ez nagyon egyszerű. Egy éjszakát velem, és annak a lehetőségét, hogy megkapja azt a valamit, amit eddig még egyetlenegy férfi sem Londonban.

A terem sarkából ekkor egy hang szólalt meg, de nem igazán tudta, kié lehet

– Ha csakugyan szűz, miért nem megy férjhez?

Az sem érintette volna rosszabbul, ha egy rakás köszvényes, vén kéjenc üvegtörmelékbe hengergeti. Noha egyik szemöldökét felvonta, ennél jobban nem hagyta, hogy érzései kiüljenek az arcára.

– Ezt ajánlatnak szánta? – Miközben arra várt, hogy a kuncogás elüljön, teljesen kioldotta a köpenyét, ami pillanatokkal később már a földön hevert. A tekintetek ismét keble méretes domborulatára szegeződtek, neki pedig esze ágában sem volt takargatni magát. – Azt hiszem, önök, úriemberek, nagyon jól tudják, hogy szeretőnek lenni nagyobb élvezet.

A tömeg ismét felmorajlott, mígnem Weltyn báró, egy verejtékező úriember lazacszínű zakóban és kidülledt szemmel fel nem horkant.

– De miért akarnánk együtt hálni egy szűzzel?

– Nos, talán szűz vagyok... – Madeline felemelte a kezét, és kicsatolta a ruháját a vállánál rögzítő, egyedi tervezésű kapcsokat. Egy finom mozdulatot követően a ruha a köpeny mellett, a földön végezte, és alóla testre simuló, csipkés fekete fűzője, hozzáillő szaténbugyogója és átlátszó harisnyája bukkant elő. – De ártatlan nem, annyi szent.

A férfiak talpra szökkentek, egyesek felháborodva, mások sóvárogva. Az idősödő Avelsy hercegét a barátai veregették hátba, amikor a brandyjét kortyolgatva fuldokolni kezdett.

Madeline elégedetten nyugtázta a felfordulást. Az lett volna roppant kínos, ha az ajánlata semmiféle reakciót sem vált ki. Azért, hogy az árverés sikeres lehessen, a botrányról London-szerte mindenkinek tudnia kell. És ma este minél nagyobb botrányt sikerül kavarnia, annál jobb. Madeline felemelte a kezét, és kihúzta hajából a hajtűket, mire sötét, gesztenyebarna tincsei a vállára omlottak, és vízesésként takarták be a hátát.

A teremben ismét csend lett.

A vágyakozás szinte forráspontig hevült, már-már tapintani lehetett.

– Honnan tudhatnánk, hogy valóban szűz?

Végre akadt valaki, aki előhozakodott a kérdéssel, ami a tekintetekből ítélve már mindenkiből kikívánkozott. Madeline a terem egyik sötét szegletébe meredt. Ekkor látta, hogy a nem annyira tiszteletre méltó George Glinton szólalt fel az imént.

– Szinte valamennyi jelen lévő úriember társaságában megfordult már Londonban. Honnan tudhatnánk, hogy még mindig érintetlen?

– Ki meri jelenteni bármelyikük, hogy együtt hált velem? – Ahogy kényelmes mozdulattal lehajolt, és felemelte a ruháját, illetve a köpenyét, az előtte álló férfiak a fűzőjéből kibuggyanni készülő mellében gyönyörködhettek, míg a mögötte állók tekintete a formás hátsójára feszülő bugyogójára tapadt. Madeline elégedetten konstatálta, hogy minden figyelem ráirányul, majd karjára fektette a ruháját, és kinyújtotta a kezét, hogy Algie lesegíthesse őt az asztalról. Csípőjét ringatva sétált az ajtóhoz.

– Várjon! – kiáltotta valaki más. – Nem válaszolt Glinton kérdésére. Honnan tudhatnánk, hogy szűz?

Amikor Madeline a válla felett hátrapillantott, arcán felsejlett a csábító mosoly, amelyet még a külügyminisztérium szolgálatában töltött, végeláthatatlannak tűnő időkben fejlesztett tökélyre.

– Végtére is ez egy fogadás, nem? És önöknek, uraim, ezért kell minél jobb ajánlatot tenniük.

Második fejezet

Gabriel Huntford karba tett kézzel állt, nehogy tettlegességhez folyamodjon.

– Egyértelmű, hogy ugyanazzal a gyilkossal van dolgunk.

Jeremiah Potts békebíró Bow Street-i hivatalában folyton izzadó homlokát törölgette egy lenvászon zsebkendővel.

– Sok lányt megfojtottak már Londonban.

– A húgomra hasonló körülmények között találtak rá.

– Ágyban és hálóingben. Az istenverte áldozatok csaknem felére, akivel dolgunk akad, az ágyában találunk rá. – Potts ráérősen foglalt helyet az íróasztalánál. – Miért várt volna a gyilkos ilyen soká, hogy újból öljön? Ennek semmi értelme. A húga ügyét már hét évvel ezelőtt lezártuk.

Persze csak a hivatalos nyomozást. Azóta egyetlen nap sem múlt el anélkül, hogy Gabriel ne kutatott volna bizonyítékok után. Vagy a titokzatos férfi után, akiről a halála előtt a húga említést tett. Végre-valahára volt kit gyanúsítania. Biztos nyomra akadt. Sajnálatos, hogy egy újabb lány halála révén sikerült mindezt elérnie.

– Nálam alkalmasabb nyomozója nincs a feladatra.

Potts felsóhajtott, és elmélyültek a homlokán a ráncok.

– Ebben téved. Ha az ügy valóban összefügg a testvére halálával, és nem mondom, hogy osztom a véleményét, ön túlságosan elfogult.

– Hiszen épp a húgom ügyének felderítése folyamán végzett munkám miatt vett fel.

– Nem volt más választásom, különben kénytelen lettem volna letartóztatni a köznyugalom megzavarásáért. – Potts folytatta: – Több mint egy évbe telt, hogy elüljön a por, amit felkavart. Nem hagyom, hogy egy félig vak, nyugalmazott kocsis szavának hitelt adva, aki napjait holtrészegen egy kocsmában tengeti, meghurcolja Anglia leggazdagabb, legbefolyásosabb embereit.

– Egy olyan kocsmában, amely közvetlenül szemben van az iskolával, ahol a halott nő tanított. A férfi nem tesz mást, csak ül, és bámulja a járókelőket. Szemtanú. Látta, amint Miss Simm találkozik egy úriemberrel, és annak kocsiján távozik.

– Egy bérelt kocsin.

– De az úriember a kocsiban korábban is járt már az iskolában.

– Egy hintóban, amelynek címerén valamiféle állat díszeleg. Tudom. Olvastam a jelentését. Ahogy azt is, hogy a szemtanúja nem tudott mást mondani az illető úrról, mint hogy magas, jól öltözött, és csak homályosan látta. Nem vádolhat meg ártatlan embereket ilyen kétes erejű bizonyítékra alapozva.

– Más szóval inkább futni hagy egy gyilkost, semmint megkockáztassa, hogy kérdőre vonja az arisztokráciát.

– Azoknak az uraknak hála minden évben van miből gazdálkodnunk. Lehet, hogy nincs ínyére, de ha ismét le kell faragnunk a költségvetésünkből, azzal két újabb nyomozót veszítünk. Van róla fogalma, mennyivel több bűnöző marad az utcákon, ha ez megtörténik? Azonkívül a Simm-gyilkosságot fel fogjuk göngyölíteni. Csak épp nem ön kapja a feladatot.

Gabriel emlékeztette magát, hogy alapjában véve tiszteli Pottst. És nem irigyelte a férfit, amiért az időről időre megalázkodni volt kénytelen, csakhogy a képviselők kedvére tegyen. Ez esetben azonban nem volt igaza. Nálánál jobban senki sem ismerte az ügy részleteit, ahogy a húgáét sem. Mindkét gyilkosság kapcsán ő hallgatta ki a szemtanúkat. Mindkét bűncselekmény kapcsán ő vizsgálta meg a gyilkosság helyszínét. Nem kockáztathatta, hogy olyasvalakire bízzák a nyomozást, aki kevéssé tájékozott az ügyben. Ahogy azt sem, hogy csak azért, mert félnek vallatóra fogni a dölyfös arisztokratákat, nem fektetnek kellő hangsúlyt az ügy felderítésére.

– Akkor majd a magam szakállára nyomozok.

Végre-valahára megkapta, amire az elmúlt években annyira vágyott. Voltak gyanúsítottak. A húga halálát követően egyedül annyit tudott, hogy a lányt egy titokzatos úriember társaságában látták. Az újabb gyilkosságnak hála azonban össze tudta vetni azon úriemberek listáját, akik a húga meggyilkolásának időpontjában Londonban tartózkodtak azon férfiak lajstromával, akiknek a lánya a szóban forgó iskolába járt. És mivel a tanintézményben többnyire gazdag arisztokraták törvénytelen gyermekeit képezték, a szóba jöhető urak listája eléggé megrövidült. Amikor tovább szűkítette a kört azokra, akiknek a családi címerében valamilyen állat is szerepelt, a listán csak hét név maradt.

– Gondolja, hogy a gyanúsítottak hajlandóak lesznek szóba állni önnel akkor is, ha nem a mi megbízásunkból keresi fel őket? Még az ajtót sem nyitják ki ön előtt. És ha a határozott utasításom ellenére cselekszik, többé nem... – Potts szája hirtelen tátva maradt, és meredten bámult valamit az irodáján kívül.

Gabriel megfordult, mivel kíváncsi volt rá, mi késztette Pottst arra, hogy nagyon is kézzelfogható fenyegetése közben elnémuljon. Az egyetlen alkalom, amikor korábban a férfinak a torkára forrt a szó, akkor történt, amikor az az albínó férfi a tevéjével...

Gabrielnek elállt a lélegzete, mintha csak gyomorszájon vágták volna.

Az ajtóban egy nő állt.

Nem! Ha ez igaz, akkor a Szent Grál megtalálása ehhez képest egy egyszerű kupáért indított hajtóvadászatnak tűnik.

Ha a legvadabb képzelgései, amelyek éjről éjre kísértik, valahogy valóra válnának, ebben a nőben öltenének testet. Tulajdon álmainak teremtményeként abban is egészen biztos volt, hogy a nő feje tetején művészien elrendezett, sűrű, sötét loknik selymes tapintásúak lehetnek. Ahogy azt is tudta, hogy ha megfordulna, pár rakoncátlan tincs kiszabadulna a hajkötegből, amelyek a nő karcsú nyakát csiklandoznák. Ugyanaz a hetyke, egyenes orr, és Gabriel égett a vágytól, hogy végigsimítsa a nő fülének finom ívét.

De amiről nem tudta levenni a tekintetét, az a jövevény ajka volt. Az a legvadabb képzelgését is túlszárnyalta. Buja volt, érzéki és sötét, mintha csak épp az előbb ivott volna egy pohár finom vörösbort. Ajkát az ajkára szerette volna tapasztani, hogy megízlelje, és az édes nektártól megrészegedjen.

A szája szögletében bujkáló, gúnyos mosoly azonban a szemére terelte a férfi figyelmét. Hosszas szemlélődést követően kissé sokkolta a tény, hogy a nő egyáltalán nem is rá, hanem a válla felett Pottsra néz.

Amikor az irodába lépett, kecses mozgása rögvest a testére irányította Gabriel tekintetét. A ruhája semmiben sem különbözött azoktól, amelyeket a férfi nap mint nap a Hyde Parkban látott, mégis elképesztően provokatívnak tűnt. Az ingváll láttatni engedte melle érzéki tökéletességét. A szűk szoknya igencsak hangsúlyozta vékony derekát és gömbölyded csípője finom vonalát.

– Mr. Potts, várhatok, ha nem ér rá – közölte a nő csábítóan hízelgő hangon.

Potts nehézkesen lépett elő íróasztala mögül, és fogta meg a nő kezét, és ahogy a szájához emelte, elvörösödött.

– Nem, Miss Valdan. Megfeledkeztem az időről. Épp végeztünk.

A név kéjes elismerést váltott ki Gabrielből. Madeline Valdan. A kurtizán az elmúlt hat hónapban mindennapi beszédtéma volt a férfiak körében. Tegnap óta, amikor az a nevetséges árverés a kezdetét vette, a dolog csak még elképesztőbb méreteket öltött. A pokolba is, egy nappal ezelőtt a bűntény helyszínén a többi rendőr képtelen volt bármi mással foglalkozni, mint azzal, hogy szánalmas pénzügyi helyzetük nem teszi lehetővé, hogy a nőre licitáljanak.

Potts az íróasztalával szemben álló, kopott bőr karosszékhez vezette Miss Valdant, és hellyel kínálta, majd Gabrielhez fordult.

– Huntford, a dolog eldőlt. Mostantól más ügyeken dolgozik. Vannak még mások is, akik megérdemlik, hogy igazságot szolgáltassanak nekik.

Amikor Potts a nevén nevezte, Miss Valdan végre ránézett. Pillantása bársonyosan simogató volt, amitől Gabriel bőre égni és viszketni kezdett. Ellenállt azonban a kísértésnek, hogy zöldfülű ifjú módjára kihúzza magát; helyette ellenségesen nézett a nő szemébe. Egy gyilkossági ügyet kell megoldania – egy emberölési esetet kell felderítenie, amelyet rövid időn belül lezárhatnának, ha Potts belátóbb lenne. Ehelyett csak vesztegeti a drága idejét, miközben Potts London kedvenc kurtizánjának teszi a szépet, megfeledkezve arról, hogy akár az apja lehetne.

– Ez minden, Huntford.

Ha kettesben voltak, Potts még csak elviselte valamelyest Gabriel akadékoskodását, ám a férfinak több esze volt, semmint hogy nyilvánosan megkérdőjelezze a férfi döntését.

– Igen, uram.

Ahogy Miss Valdan élvezettel szemlélte őket, még az elnyűtt bőr karosszék is másnak tűnt: puhábbnak és kényelmesebbnek, mintha a nő valójában a szeretője ölében ücsörögne.

Neki azonban jobb dolga is akadt, mint hogy élvezkedjen. Gabriel hosszú léptekkel távozott a szobából, és örült, hogy Potts irodájának fojtogató levegőtlenségét hátrahagyva, tüdeje friss oxigénhez jut.

Potts villámgyorsan magukra csukta az ajtót.

Kitört a káosz, ahogy a bűnözők és a rend őrei végül újra észhez tértek, most, hogy Miss Valdan többé már nem volt a látóterükben. Kiabálás tört ki. Sivalkodás. Mogorva utasítások sora harsant.

Gabrielt hidegen hagyta mindez, karját mellkasa előtt összefonva várakozott. Mit akarhat a nő? Valami csecsebecsét akar megkerestetni velük, amit nem tudja, hová tett? Neki egy gyilkosságot kell felderítenie. Potts csökönyössége ellenére kétség sem férhet ahhoz, hogy ugyanazzal az elkövetővel állnak szemben. Mindkét nőt megfojtották, és a holttestekre egy olcsó, bérelt szobában leltek rá. Mindkettőre fehér hálóinget adtak, és a nyakukba szúrva egy-egy gyászmelltű díszelgett. Gabriel ujjával végigsimította a zsebében lévő brosst, azt, amelyet a húga nyakában találtak. Az üveg alatt a lány egy hajtincse rejtőzött. Ahogy a Miss Simm nyakában lévőben pedig a sajátja. A melltűvel a gyilkos csak a bolondját járatta velük, azt sejtette, hogy az áldozatait már korábban is ismerte – elég jól ahhoz, hogy a hajtincsüket is megszerezhesse. Gabriel mindennap erős kísértést érzett, hogy a nyavalyás ékszert összetapossa. De nem tehette. Tárgyi bizonyíték volt, méghozzá az egyetlen.

Az ajtó egyszer csak kinyílt, és Miss Valdan tűnt fel.

– Akkor holnap tizenegykor várom.

Az ajtó mellett álló Potts mélyen meghajolt.

– Szolgálatára, Madeline.

Gabriel az ajtón kívül szobrozott, így Potts, ha akarta, akkor sem tudta volna elkerülni. Miss Valdan kénytelen volt kikerülni, ha ki akart jutni, de ezt a kis kellemetlenséget bizonyára el tudja viselni. Gabriel úgy gondolta, hogy talán mindenki más behódol a nő szeszélyeinek, de őt ennél fontosabb dolgok foglalkoztatták.

Meglepetésére ahelyett, hogy Miss Valdan megkerülte volna, úgy sétált előre, mintha ő ott sem lenne. Egy pillanatig Gabriel attól félt, hogy a nő a végén még fellöki, de úgy határozott, akkor sem lép odébb, ha egymásnak ütköznek. Térjen csak ki előle az az átkozott nőszemély!

Ő azonban nem így tett.

Olyan közel haladt el mellette, hogy a ruhája a lábát súrolta, és hajának vaníliaillata az orrát csiklandozta.

Ajka körül halovány mosoly játszott.

– Hamarosan találkozunk.

Szavait nyilvánvalóan Pottsnak szánta. Gabriel gyomra ennek ellenére összerándult.

Potts megköszörülte a torkát.

– Huntford, ezennel új megbízást kap.

Madeline a skarlátvörös orchideákból kötött, hatalmas csokrot a konyhaajtóban várakozó, sápadt arcú lány kezébe nyomta.

A leányzó szeme elkerekedett, amikor a virágokat a kosarába tette.

– Istenem, kisasszony! Kétlem, hogy az utcán bárki megengedhetne magának ilyesmit.

Madeline próbált nem tudomást venni a lány elnyűtt vállkendőjét tarkító foltokról. Miután kifizette a komornyikot és a kocsist az árverés hátralévő két hetére, na meg az útját a Bow Streetre, semmivel sem volt gazdagabb nála. A tanács azonban, amit adhatott, értékesebbnek tűnt a megmaradt néhány pennyjénél.

– Két lehetősége van. Vagy kisebb csokrokra szedi, vagy eladja az egyik virágboltnak. Ezek itt Umberland hercegének üvegházából valók. Angliában nincs párjuk. És a csokrokat nehogy egy guinea-nél olcsóbban adja!

– Köszönöm, kisasszony. – A lány barna szeme könnybe lábadt.

Madeline hátralépett. Nem értette, miért kell minden alkalommal elérzékenyülniük...

– Az árát ne csecsebecsékre kótyavetyélje. Virágra költse.

A lány a kosarat a melléhez szorítva bólintott.

– Gondolja, kisasszony, hogy holnap is akad számunkra virág?

– Minden bizonnyal. – A londoni férfiak talán azt gondolják, hogy virágtengerbe akar fulladni? – Ó, és a bejárati ajtó előtt áll egy veszélyesnek tűnő férfi. El tudna úgy menni, hogy ne vegye észre önt?

A gyermek biccentett.

– Ahhoz nagyon értek.

Amint Madeline becsukta az ajtót, hallotta, hogy a komornyik ott csoszog mögötte.

– Az orchideától tüsszögnöm kell – mentegetőzött Madeline.

– Ahogy a rózsától, a nárcisztól és a bazsarózsától is? Azt kell mondanom, ez a tüsszögés egyre kellemetlenebb.

– Kész istencsapása! – Madeline összefonta mellkasán a karját, és csendben arra ösztönözte a férfit, hogy ellentmondjon neki.

– Ahogy mondja, kisasszony.

Madeline a komornyikra pillantott, tekintete a férfi fején állapodott meg.

– A toll önnek jobban áll.

Canterbury megtapogatta a kalapját díszítő strucctollat.

– Valóban, kisasszony. – A dísz, amelyet tőle kapott, vidáman libegett magas tetejű hódprémes kalapján, amely új darab volt a férfi által alkotott fura kiegészítők látszólag kiapadhatatlan tárházában. – Köszönöm.

Még mindig nem tudta biztosan, a komornyik honnan ismeri Lidércet. Ezt egyikőjük sem kötötte az orrára. Csak annyit tudott, hogy egykori társa azért fogadta fel, mert megbízhatónak találta. Ő pedig nem arról volt híres, hogy bárkit is megbízhatónak talált volna.

– Nos, ahogy azt ön is megállapította, a levendulaszínű kalapomhoz egyáltalán nem illett.

Canterbury az ajtó felé pillantott.

– Kisasszony, most már kinyithatom?

Madeline az ellenkező irányba indult.

– Még várassa úgy egy percig, aztán kísérje az urat a dolgozószobába.

– Közöljem vele, hogy rövidesen ön is csatlakozik?

– Nem. A találkánk csak fél óra múlva esedékes. – Szívfájdalom nélkül váratta volna a nyomozót akár addig is. Végül is ő fogadta fel a férfit, és nem fordítva. Ha alkalmatlannak bizonyulna az együttműködésre, azt jobb, ha minél hamarabb megtudja.

– Ahogy óhajtja, kisasszony.

Madeline felment a lépcsőn, és a szalonba sietett. A szobából remek rálátás nyílt a bejárati ajtóra, amely előtt Huntford várakozott.

Ahogy korábban nemegyszer, hirtelen enyhe bizsergés fogta el. Ösztönös reakció volt részéről, amit olyankor érzett, ha az élete veszélybe került. Bár pillanatnyilag nem így állt a helyzet, érzékei mégis riadót fújtak. Hallotta a lovak patájának dobogását. Látta, ahogy a nap megcsillan a férfi mögötti pocsolya felszínén. Érezte a vádlijára erősített tőrhüvely súlyát.

Bár másodszori kopogását követően is eltelt jó néhány perc, Huntford még mindig ott állt az ajtaja előtt, és várakozott. Nem tűnt nyugtalannak. Nem fordított hátat csalódottan. Egyszerűen csak várt. Mozdulatlanul és csendben, akár egy farkas.

Egy öntelt farkas.

Végül odalenn kinyílt az ajtó. Huntfordot valószínűleg meglepte a komornyik kalapja – neki magának is gyakran kellett leküzdenie a késztetést, hogy a férfira nézve nagyokat pislogjon –, a testtartása azonban ebből mit sem árult el. Egyszerűen levette a saját fejfedőjét, majd belépett.

Madeline a szalonból a dolgozószobába vezető ajtóhoz ment. Résnyire nyitva hallgatózott, amíg a lépcsőn felhangzó léptek elhalkulnak.

Egy pillanattal később Canterbury a szalonba tessékelte Huntfordot.

– Mihelyst ráér, Miss Valdan fogadja.

Huntford egyetlen bólintással nyugtázta a hallottakat. Amikor Canterbury mögött az ajtó hangtalanul becsukódott, a férfi akkor is egy helyben maradt, tekintete azonban végigpásztázta a helyiséget. Madeline-nek kétsége sem volt afelől, hogy a férfi figyelmét az íróasztalt elcsúfító tintafolttól a szőnyeg kopott szövéséig semmi sem kerülte el, és közben egy pillanatra sem fordít hátat az ajtónak.

Talán valamiképp mégiscsak a hasznára lehet.

Tetszett neki, ahogy a férfi ott állt, egyenes háttal, lazán maga mellé engedett karral. Ahogy a kézfejét tarkító hegek is – legfeljebb egy hete tehetett rájuk szert. A bőrkeményedés a tenyerén sokkal régebbinek tűnt.

A ruháját látva azonban Madeline gondolkodóba esett. Iantől úgy tudta, hogy a magánnyomozói ténykedésének hála a férfi igencsak jól keres; olybá tűnt azonban, hogy nem sokat költ ruházkodásra. Annyi ugyanakkor biztosnak tűnt, hogy a ruháit nem készen veszi. Minden darab méretre szabva készült, hogy széles vállát és keskeny csípőjét kiemelje. A nyakkendője csomózása egyszerű, viselője praktikum iránti rajongását hangsúlyozza. A csizmája nem új, de csak úgy ragyog.

Vajon kinek akar imponálni?

Nem neki. Pontosan azt a ruhát viselte, amit előző nap is, amikor a békebíró hivatalában találkoztak.

Huntford tekintete ekkor az ajtóra szegeződött, ami mögött Madeline rejtőzött. A férfi nem láthatta. Ebben a nő biztos volt. Már vagy száz alkalommal lapult meg ott ily módon. Észrevétlen volt. A levegőt könnyedén, az orrán át vette. Az ajtó alatt nem látszott az árnyéka. Kizárt, hogy a férfi tudná, hogy ott van.

Amikor Huntford merőn az ajtót kezdte nézni, Madeline-nek nem kis erőfeszítésébe került, hogy hátra ne hőköljön, mialatt szíve a mellkasában olyan hevesen verdesett, mint egy sarokba szorított nyúlé.

A nő szeme résnyire szűkült; bosszantotta, hogy a teste cserbenhagyja.

Huntford hirtelen eltűnt a szeme elől, és Madeline-nek arrébb kellett mennie, hogy újból láthassa a férfit. Az íróasztalánál állt, és az asztal tetején lévő, üres papírokat vizslatta. Majd egy gyors mozdulattal az asztal mögé lépett, és kihúzta az egyik fiókot. Csalódott lesz, ha rájön, hogy legfeljebb az árverésen részt vevők listáját találja majd ott.

Madeline elmosolyodott. Eredetileg úgy tervezte, hogy tizenegyig váratja, de nem akart elszalasztani egy ilyen remek alkalmat. Lábujjhegyen kisétált a szalonból, és a dolgozószoba ajtajához lépett.

Gabriel keze a fiók rézfogantyúján pihent. Azzal a szándékkal jött ide, hogy visszautasítja a megbízást, a feladatot, amelyet Potts olyan fontosnak ítélt, hogy nemcsak a Simm-gyilkosságot, de minden másik ügyét is másra bízta addig, amíg ő a Miss Valdan megbízásából vállalt munkát el nem végzi. Most azonban meredten bámult a papiroson szereplő nevekre. Ez bizonyára a licitálók névsora.

Lenton. Billingsgate. Darby. A nevek az elméjébe vésődtek. Három gyanúsított a saját listájáról.

Potts azt mondta, a nőnek szüksége lenne egy nyomozóra, aki utánanéz az árverésen licitálni készülő uraknak. Mi lesz, ha a nő megbízásából folytatott nyomozás előrébb viszi a maga ügyét is? Pottsnak igaza volt: a gyanúsítottak listáján szereplő urak többsége bármire hajlandó volna, hogy elkerülje, hogy gyilkossággal vádolják. De ha licitálni kívánnak, és meg akarják kaparintani Miss Valdant, talán hajlandóak volnának...

Az ajtó hirtelen kivágódott.

A küszöbön Madeline Valdan állt, és összevont szemöldökkel a férfi kezében lévő papirosra meredt. Gabriel felegyenesedett, de meg sem próbált elillanni a nyitott fiók közeléből. Ahhoz már túl késő lett volna. De miért nem hallotta, hogy a nő közeleg? És az ördögbe is! Az arca úgy égett, akár egy eltévelyedett gyereké.

A nő biccentett.

– Keres valamit?

Gabriel megrándította a vállát.

– Azt gondoltam, hogy mivel elfoglalt, hagyok önnek egy üzenetet, és majd visszajövök később, ha ráér.

Madeline az íróasztalon heverő üres papírra és tintásüvegre meredt. Nem hitt a férfinak, no nem mintha Gabriel ebben reménykedett volna.

– Mondjuk tizenegykor, amikorra megbeszéltük?

– Attól tartok, az idő tájt halaszthatatlan elintéznivalóm van. – Úgy tervezte ugyanis, hogy nem marad tovább, csak amíg visszautasítja a megbízást.

Madeline a kandallópárkányon álló órára pillantott, majd kezével az ajtó felé intett.

– Nos, mindjárt tizenegy. Ha mennie kell, nyugodtan küldjön maga helyett valaki mást.

Gabriel szívesen belement volna a játszmába. Az a három név a listán azonban túl meggyőző, túlságosan csábító volt ahhoz, hogy nemet mondjon.

Nem, maradnia kell, még akkor is, ha ez látszólag azt sugallja, hogy behódol a nőnek.

– A másik találkozót át tudom tenni későbbre. – Legalábbis őszintén bízott ebben. A szemtanúja, Bourne, az öreg kocsis mindig a kocsmában volt. Később is megkérdezheti tőle, amit akar.

– Nagyszerű. Gondolom, Potts elmondta önnek, mit szeretnék.

– El, de talán jobb lenne, ha ön is elmondaná, a félreértések elkerülése végett.

Madeline elindult felé. Gabriel nem igazán akart a közelébe kerülni, ezért megkerülte az íróasztalt. Várakozásával ellentétben a nő azonban nem ült le, hanem megállt az ablaknál, és kibámult rajta.

A napfény megvilágította az arcát, Gabriel így újfent szemügyre vehette. A nap könyörtelen sugarai minden bizonnyal felfednek rajta valamiféle szépséghibát. Egy szeplőt. Egy himlőfoltot. A kelleténél vastagabb rétegben felvitt rizsport. Ehelyett azonban a nő bőre a napfényben csak még ragyogóbbnak tűnt. Még természetesebbnek.

A férfi fogát összeszorítva igyekezett úrrá lenni sóvárgásán. A nő felső ajkának kívánatos ívétől a derekán nyugvó kezéig, a nő minden porcikájából sugárzott az érzékiség. Finom parfümként lengte körbe. Nem volt tolakodó vagy letaglózó, sokkal inkább kifinomult, ami arra késztette az embert, hogy annak minden összetevőjét kiélvezze.

Az ablaktól elfordulva a nő hasonló alapossággal mérte végig Gabrielt. És a férfi a lelke mélyén borzasztóan kíváncsi volt, vajon milyen következtetésre jutott.

Az ördögbe! Nem akarja Miss Valdant. Egy gyilkost akar elkapni.

– Mi a kérése? – kérdezte a saját megítélése szerint is túl nyersen.

Madeline megrándította a vállát, és ez a férfi tekintetét a krémszínű ruhája dekoltázsából előbukkanó, buja domborulataira terelte.

– Ellentétben azzal, amit szemmel láthatóan gondol, Mr. Huntford, nem vagyok ostoba. Két dolgot kell tudnom biztosan; mindenekelőtt azt, hogy az árverés nyertese fizetőképes-e. Azért van szükségem önre, hogy utánanézzen a licitálók anyagi helyzetének, és kiderítse, valóban szándékukban áll-e az általuk felajánlott összeget kifizetni. – Leült, és az íróasztalán heverő papírokat kezdte rendezgetni. – Nem vagyok hajlandó feláldozni a szüzességem azon üres ígéretek fejében, hogy a számlát majd valamikor a jövőben rendezik. Mihelyt az árverésnek vége, látni akarom a pénzem.

Gabriel valamiféle bizonyosságfélét akart arra nézvést, hogy a nő nem olyan számító, mint amilyennek a kijelentése fényében tűnt. Madeline-nek viszont a szeme sem rebbent. Ez még inkább meggyőzte a férfit arról, hogy muszáj lesz legyőznie a vele kapcsolatos, alantas vágyait. Egy nőnek, aki habozás nélkül képes áruba bocsátani a szüzességét, bizonyára jégcsap van a szíve helyén.

Vagy egyáltalán nem szűz.

Ebbéli gyanakvása azonban lényegtelenné válik, ha a nő révén közelebb jut ahhoz, amire szüksége van. Ha megvizsgálhatja a gyanúsítottak anyagi helyzetét, talán talál valamit, ami rávilágít a két gyilkosság közötti összefüggésre. Példának okáért arra, ki vásárolt mostanában gyászmelltűket.

Eddigi tapasztalatai alapján azonban az úriemberek nem szívesen fecsegtek ki bármit is, főleg nem a legbizalmasabb pénzügyeiket.

– Miből gondolja, hogy hajlandók eleget tenni a kérésének?

– Mert megkérem őket.

Hogy az isten verje meg! Talán mégiscsak az volna a legjobb, ha visszaadná a megbízást. Ha eleve ez volt a nő terve, minden bizonnyal ő maga is véghez tudná vinni.

– És ha nem mennek bele, Miss Valdan?

A nő arcáról eddig sugárzó nyugalom hirtelen semmivé lett, majd talpra szökkent. Idegesen harapott az ajkába, amely nedves lett és rózsás árnyalatot öltött. – Madeline. A nevem Madeline. – Tágra nyílt szemmel bámult a férfira. – Miért ne mennének bele? Úgy értem, ez kézenfekvőnek tűnik. – Kezét könnyedén, ám kissé tétován a férfi mellkasára tette. – Nem akarom ezt tenni, de mi más választásom lenne? Melyik hölgy látna szívesen a komornájaként? Azt, hogy nevelőnőnek álljak, nem teszi lehetővé a neveltetésem.

Gabriel a nő érintésének csábító melegsége ellenére sem érzett késztetést rá, hogy sajnálja. Eltolta a kezét.

– Ön döntött így.

A nő mély levegőt vett.

– Igaza van. És tényleg van egy tervem.

– A terv az volna, hogy megkéri őket?

– Ez egy remek terv. A szóban forgó urak úriemberek. Tartani fogják magukat a fogadás feltételeihez. – Amikor keze megremegett, a háta mögé dugta.

Az ég óvja a gyermeteg ostobaságtól! – gondolta magában Gabriel. A páncélul szolgáló, színlelt bátorsága nélkül a nő naiv fruskának tűnt.

– Csak mert úriemberek, még nem jelenti azt, hogy annak megfelelően is viselkednek. – Hüvelykujjával legszívesebben végigsimított volna a nő alsó ajkán, amelybe Madeline foga vájt, hogy megkímélje az aprócska fájdalomtól, de attól félt, hogy ha megérintené, karcsú nyakának ívével folytatná. És ha egyszer ujja a nyakára tévedne, nem tudna többé ellenállni a kísértésnek, hogy lejjebb is megérintse.

Ő azonban nem tartozott a nő epekedő udvarlói körébe.

– Segít nekem? – Kezét Madeline ismét a férfi felé nyújtotta, ám mintha félt volna az újabb visszautasítástól, így mindjárt le is engedte.

Sebezhetőségének eme halvány megnyilvánulása oly mértékben hatott Gabrielre, ahogy csábos pillantása korábban még sohasem.

– Megteszem, amit csak tudok.

Ahogy a levegőt egyre gyorsabban és felszínesebben szedte, Madeline melle az ingvállnak feszült.

– Tudom.

Amikor a nő közelebb hajolt hozzá, a férfi nagyot nyelt. El kell mondania neki, hogy rá semmilyen hatással sincs. Ám amikor megszólalt, hangja rekedtessé vált és mélyen zengett.

– Madeline...

Egyetlen pillanat műve volt, és a nő máris visszahúzódott.

– Ezért fognak beleegyezni.

Gabriel a sóvárgás lila ködén át meredt a nőre.

– Parancsol?

Miss Valdan leporolta a ruhája elejét, ezáltal adva értésére, hogy szerinte nem történt köztük az égegyadta világon semmi. – Mindenkinek van valami gyengéje. Büszkeség, hiúság... – Hatásszünetet tartott, majd ajka gúnyos mosolyra húzódott. – Vágy, hogy másokat védelmezzen. Bárminemű gyengeség, amit a magam javára fordíthatok.

Gabriel hosszú léptekkel masírozott a szoba túlsó végébe, és közben igyekezett leküzdeni a késztetést, hogy kezét a nő nyaka köré fonja. Csak a bolondját járatta vele. Még csak meg sem kellett erőltetnie magát, mégis sikerült őt térdre kényszerítenie.

– Minden férfit manipulálni akar Angliában?

– Bár szórakoztató időtöltés volna, erre semmi szükség. Mihelyst az első néhány belemegy a játékba, rá fogok világítani, hogy azoknak, akik visszautasítják a kérésemet, nyilvánvalóan valami takargatnivalójuk van.

A férfi összeszorított fogain át fújta ki a levegőt. Felejtsd el, hogy bolondot csinált belőled. Ő akarta, hogy a nőnek legyen egy terve, és szemmel láthatóan az elgondolás sokkal jobb volt, mint amire számított. Persze ettől még iszonyúan dühös volt, és egyre csak gyűlt benne a kielégítetlen vágy.

– Szóval, akkor azt tervezi, hogy egész kis vagyont szed ki belőlük?

Madeline a homlokát ráncolta.

– Nem. Megkapják, amiért fizetnek. A szüzességemet. Pusztán csak ügyelek arra, hogy be ne csapjanak.

– A gyengeségüket kihasználva.

A nő összefonta mellkasán a karját.

– A szeszélyeik kikémlelése még nem bűn. Ön pontosan ugyanezt teszi.

A férfi ellenséges pillantással meredt a nőre.

– Badarság.

– Amikor letartóztat egy gyanúsítottat, először az illető Achilles-inát próbálja megtalálni, nemdebár? Hazugságokra vadászik, és a félelmeiket próbálja leleplezni, hogy aztán azok segítségével kényszerítse őket beismerésre. Az egyetlen különbség a dolgok végkimenetele, ami esetemben egy kellemes közjátékkal végződik az ágyban, önnél azonban a bitófán.

Gabriel olyan erősen szorította ökölbe a kezét, hogy az belesajdult. Miss Valdannek azonban igaza volt – ismerte el kényszeredetten. Azonkívül belátta, hogy nincs értelme tovább provokálnia. Minél alaposabban átgondolta a dolgot, a lehetőség annál tökéletesebbnek tűnt számára. Madeline-nek dolgozva anélkül vizsgálódhat az előkelőségek háza táján, hogy azok gyanút fognának. A pokolba, talán még a segítségére is lesznek.

– Mi mást óhajt tőlem? – kérdezte végül.

A nő habozni látszott, így egy pillanatig szinte biztos volt benne, hogy a megbízást a keserűségének köszönhetően végül Miss Valdan visszavonja.

Az ajtó kinyílt, és a komornyik lépett be. A kalapján ez alkalommal kék szalag és fácántoll díszelgett. A kezében egy tálca volt, rajta tea és aprósütemény, amelyet egy kis asztalkára helyezett. Madeline a komornyik furcsa megjelenését ezúttal egy pillantásra sem méltatta. Inkább helyet foglalt a kanapén, és a vele szemközti székre mutatott.

Gabriel leült. Teázás közben csak nem vetemedik arra, hogy kidobja.

Miss Valdan a teát olyan kecses eleganciával töltötte ki, ami sokkal inkább vallott egy előkelő hölgyre, semmint egy utcáról szalasztott nőre. Még a férfi édesanyja sem találna benne kivetnivalót. Egy tányér süteménnyel kínálta.

– Szeretném, ha a legtöbbet licitálók szexuális szokásait is górcső alá venné. Gyanítom, ezt az információt nem szívesen osztják majd meg önnel.

Gabriel örült, amiért a nő úgy döntött, hogy nem dobja ki.

– Ami az én vágyaim beteljesülését illeti, közlöm, hogy nem áll szándékomban együtt hálni egy őrülttel, fizessen bármennyit is. Ahogy arra sem vágyom kifejezetten, hogy az élvezetekért cserébe bujakór legyen a jutalmam. Míg a jelöltek pénzügyi helyzetét egy bankár vagy egy jogtanácsos is megerősítheti, a megbízás ezen része olyan személyt kíván, aki otthonosan mozog a londoni sikátorokban és az alvilágban.

Ez volna ő. Susan halála óta szinte minden idejét ott töltötte. Minél erőszakosabb és aljasabb volt az elkövető, ő annál jobban élvezte a vadászatot. Minden letartóztatás alkalmával abban reménykedett, hogy a húga gyilkosához vezető nyomra bukkan. Ahogy azonban teltek-múltak a hónapok és az évek, rádöbbent, hogy ennek egyre kisebb a valószínűsége, de még nem adta fel.

Azonkívül ha Miss Valdan mindenre kiterjedő nyomozást szeretne, nemcsak a kuplerájokat és bordélyokat lesz kénytelen végigjárni, de a licitálók személyzetét is ki kell faggatnia – a komornyikokat, az inasokat és a szobalányokat. Mindenkit, aki tisztában lehet az ura kétes hajlamaival.

Továbbá azzal, merre jártak a Simm-gyilkosság éjszakáján.

Gabriel beleegyezőn bólintott.

– És persze az elkövetkező két hétben szeretném magam mellett tudni, valahányszor meg kell jelennem a nyilvánosság előtt.

– Tessék? – Potts, az a sunyi fráter, ezt valahogy elfelejtette megemlíteni. – Ha önt kísérgetem, nem tudok nyomozni.

– Nem tartok igényt önre reggeltől estig. Csak néhány órát kérek délelőttönként, amikor kikocsikázom a parkba, és pár órát esténként, amikor társaságba megyek. A nap többi részében azt csinál, amit akar.

Ésszerűen hangzott, de Gabrielnek semmi kedve nem volt ennyi időt a nő társaságában tölteni.

– Nem hinném, hogy hiányt szenvedne kísérőkben.

– Ismeri Lady Golpint?

Amikor témát váltott, Gabriel megrázta a fejét.

– Nem rémlik.

– Van egy káprázatos gyémánt nyakéke. Roppant értékes. Csak akkor viseli, ha két felfegyverzett szolga kíséri.

A férfi a süteményébe harapott, majd várt. Bár a nő módszerétől cseppet sem volt elragadtatva, kezdte gyanítani, hogy a csinos fejecske számító és briliáns logikával megáldott elmét rejt.

– Ez a fokú óvatosság annyira lenyűgöz mindenkit, hogy senki sem merte ez idáig megkérdőjelezni a darab valódi értékét.

– És kellene?

Madeline elmosolyodott, az arcán megjelenő pajkos vigyor kislányos csínytevések emlékét idézte.

– Csak utánzat. A hitelezőinél bármelyik pillanatban betelhet a pohár.

Válaszát hallva a férfi arcán is kaján vigyor jelent meg, mígnem rádöbbent, hogy a nő mosolya nem volt egyéb ügyes taktikai húzásnál, ami épp ezt a reakciót akarta kicsikarni belőle. Azt, hogy elnyerje a tetszését.

– Az én érdekem egyértelműen az, hogy úgy tűnjön, van valamim, ami védelmet érdemel.

Gabriel megdermedt, ahogy egyéb hasonlatosság is szöget ütött a fejében Lady Golpin és a nő között.

– Lady Golpin az igazság elkendőzésére használja ezt a taktikát. Ön is ezt teszi?

Vajon hajlandó lesz beismerni?, tűnődött a férfi.

– Most azt kérdi, szűz vagyok-e? – A nő a kérdést hallva látszólag remekül szórakozott. – Miért érdekli, Mr. Huntford?

Gabriel a tányérjára tette a süteményét. Nem érdekelte a válasz, mégis azon kapta magát, hogy közelebb hajol.

– Úgy vélem, tisztában kellene lennem az áru értékével, amit meg kell védenem.

– Természetesen felbecsülhetetlen. – A nő finoman fújni kezdte a teáját.

Gabriel apró tűszúrásokat érzett a karján, amikor teste reagált az elképzelt gyönyörre: vajon milyen lenne, ha a nő iménti mozdulatát a saját bőrén érezné?

– Legalább annyira a hírnevem, mint a képességeim miatt akar felfogadni. Szűz, vagy sem?

Madeline a teájába kortyolt, majd nyelt egyet, és látszott, ahogy megmozdul a nő apró ádámcsutkája.

– Mi más lehetnék?

– Nagyon okos vagy nagyon ostoba. Valóban érintetlen?

A nő szeme már nem csillogott úgy, a csészéjét a tálcára helyezte.

– Ezt sosem állítottam. Ha további bizonyosságra van szüksége, kénytelen lesz licitálni. – Felállt. – És most tisztázzunk néhány alapvető szabályt, amelyhez ragaszkodom. Először is, bármit derít ki, arról híven beszámol nekem, tűnjön az bármilyen jelentéktelennek is.

Gabriel bólintott. Mindenről beszámol a nőnek, ami csak kihatással lehet az árverésre. Viszont a magántermészetű nyomozást nem említi neki. Megtesz mindent, amire csak felbérelte. Ha alaposabb munkát végez, az kizárólag rá tartozik. Elhessegette bűntudatát. Nem ő vette rá a gyanúsítottakat, hogy licitáljanak Madeline-re. A közreműködésével vagy anélkül, így is, úgy is megpróbálják megkaparintani. Tagadhatatlan tény volt ugyanakkor, hogy mellette a nő nagyobb biztonságban lesz.

– Ezenkívül bármit tud meg az érintett úriemberek magánéletéről, az maradjon titokban. Nem kockáztathatom, hogy elijesztem a potenciális érdeklődőket.

Ez Gabriel céljainak is tökéletesen megfelelt.

– Más egyéb?

– Még valami. Kizárólag pénzbeli fizetségre számíthat. Semmilyen körülmények közt nem hálok önnel vagy részesítem bármiféle gyönyörben. – Tekintete végigsiklott a férfin, majd annak alsótestén állapodott meg. – Bármennyire feszítse is a vágy a nadrágjában. Megegyeztünk?

Gabriel ellenállt a kísértésnek, hogy lenézzen, csak kurtán biccentett.

– Állok rendelkezésére.

Harmadik fejezet

– Készen áll? – kérdezte Madeline, elvéve a kalapját Canterburytől.

Huntford vállával az ajtófélfának támaszkodva bámult a nőre. A mögüle beszüremkedő reggeli napsütésben arcvonásai kivehetetlennek tűntek.

– Itt vagyok, nem?

Madeline rögzítette kalapját a kalaptűkkel.

– Nyugodtan vágjon továbbra is mogorva képet. Attól csak tekintélyt parancsolóbbnak látszik.

A férfi nem válaszolt a nő csipkelődésére. Madeline már majdnem újra megszólalt, de aztán meggondolta magát. Nem kell folyton lenyűgöznie a férfit. Legyen akármilyen morcos és keserű, nem az ő feladata, hogy jobb kedvre derítse. Élvezte a dolog újszerűségét.

Talán nem kellett volna tegnap annyit kínoznia, de egyszerűbbnek tűnt a férfi értésére adni, hogyan kívánja rávenni a licitálókat az együttműködésre, semmint vitázni vele. És az igazat megvallva, a férfi arroganciája bosszantotta, és le akarta törni a szarvát.

Madeline a férfi felé lépdelt, és közben minden erejét összeszedve igyekezett leplezni, hogy a férfiból áradó erő milyen elementárisan hat rá. Ha nem is csupán jóképű fickókkal, de elég férfival akadt dolga, hogy tudja, Gabriel meztelenül is jól mutat. Ez persze közel sem magyarázta azt, hogy a közelsége miért dobogtatja meg annyira a szívét. Próbált magabiztos testtartással elsétálni mellette, és közben rájönni, mitől is olyan izgatott.

Valószínűleg az lehet az oka, hogy a férfi egy pillanatra sem vette le róla a szemét, és hogy a tekintete egyáltalán nem tűnt sóvárnak. Madeline nem szokott ahhoz, hogy az embereket hidegen hagyja a szépsége. Ez elbátortalanította. A titkai nem tartoznak másra.

A kocsitól kicsivel arrébb, az egyik tölgyfa takarásában egy szolga rejtőzött.

Madeline nem tudta, miért, de furcsának találta a férfit; felemelte a szoknyáját, és átsietett az úton. Több esze volt annál, semhogy figyelmen kívül hagyja a megérzéseit. A férfi talpa alatt ropogó kavics hangjából sejtette, hogy Huntford követi. Nem nézett hátra, mert remélte, hogy ha nem foglalkozik vele, a férfi nem szólal meg addig, amíg Madeline meg nem nézi magának, ki rejtőzik a fa mögött.

Reménye azonban hiú ábrándnak bizonyult.

– Madeline...

A fa mögött álló férfi meglódult, és szinte futva menekült.

– Henry! – kiáltotta Madeline, abban reménykedve, hogy a hirtelen támadt ijedség majd megállásra készteti a menekülőt. A férfi azonban nem lassított. Hacsak nem iramodik futásnak ő maga is – amely tettét Huntford megelégedésére sosem tudná megmagyarázni –, nem lesz képes elkapni. Megfigyelte hát, amit tudott: a férfi furán himbálózó karját, kissé kifelé forduló lábfejét és a csizmáját. A lábbelijét a legjobb cipészek egyike készítette – ezt elárulta a minősége. Új volt, és tökéletesen illett a viselőjére.

Egy lábbeli beszédes darab. Egy paróka vagy egy kabát lehetett hevenyészett, de egy cipőről lerí, ha nem illik a tulajdonosa lábára. Ha pedig nem ügyelne az álcázásra, nem lehetne profi.

Persze szolga sem.

Huntford csak nézte, ahogy Madeline fortyog a méregtől.

– Meg mertem volna rá esküdni, hogy az inas volt, akit megkértem, hogy postázzon el nekem néhány levelet. De valószínűleg tévedtem. – Miközben úgy tett, mintha a szoknyáját igazgatná, Madeline a füvet vizsgálgatta a fa alatt, ahol a férfi állt. Teljesen letaposták. Vagyis az az alak már jó ideje várhatott ott.

Ha bérgyilkos lenne, mostanra Madeline már nem élne.

Huntford metszőn nézett rá.

– Gyakran szalad a szolgák után?

Túl jó megfigyelő, állapította meg magában Madeline. Felvonta a szemöldökét.

– Az ezüstöt is meglovasította.

Ahogy az várható volt, Huntford abba az irányba kémlelt, amerre a férfinak nyoma veszett.

– Akarja, hogy utánamenjek?

Madeline megrázta a fejét. Ha a férfi visszajönne, felkészülten várná.

– Nem ő volt. Henry alacsonyabb. – Átment az utca túloldalára, és beszállt a hintóba.

– Lenton, Billingsgate és Wethersly vezetik a licitálók listáját – mondta Gabriel, miközben helyet foglalt a nővel szemközt.

Madeline bólintott. A reggeli közjáték után elégtételt jelentett számára a kijelentés, de egy pillanatra sem hitte, hogy a férfi elfelejtette a történteket.

– Megkaptam a jelentést a licitkönyvről is.

– Mit tud róluk? – tudakolta a férfi.

– Ma reggel óta ön is a nevek birtokában van. Mit sikerült kiderítenie?

Gabriel megrándította a vállát.

– Lenton fiatal, és rajong a lovakért, jelentős vagyont örökölt anyai nagyanyjától. Billingsgate szerencsejátékos, és hetente változik, hogy éppen dúskál a pénzben, vagy szegény, mint a templom egere. Wetherslyről nem sok információm van, de annyit sikerült kiderítenem, hogy öregember, aki odáig van a csinos nőkért. Ön mit tudott meg?

Madeline nem látta értelmét, hogy eltitkolja a maga által lefolytatott oknyomozás eredményét.

– Billingsgate az elmúlt hetekben többet nyert, mint vesztett, és a fáraó játék a kedvence.

– Ismeri?

– Alig valamelyest. A múlt héten összefutottunk a parkban. Elbűvölő, noha kissé rideg.

– Rideg? Milyen tekintetben?

A nő aligha tudta volna elmagyarázni, miért tűnt fel neki, hogy valahányszor megérinti, a férfi keze megfeszül. Vagy hogy minden beszélgetés közben úgy intézi, hogy ő irányítson.

– Számít ez? Engem csak az érdekel, hogy van pénze.

Huntford hátradőlt az ülésen, persze továbbra is feszültnek tűnt.

– Szóval nem számít, kedveli-e a férfit, aki nyer?

Ez sosem volt szempont Madeline számára. A kormány megbízásából már tizennégy éves kora óta próbálta elcsábítani a férfiakat. Ha valaha voltak is romantikus ábrándjai, kinőtte azokat.

– Ami számít, az az, hogy ők úgy hiszik, kedvelem őket.

– Szóval nem riad vissza a csalástól sem?

– Ne játssza itt a sértődöttet! A fél világ színlel. Vagy a hatalmas hozomány nem tesz egy örökösnőt még kívánatosabbá? A hercegek több csodálóval büszkélkedhetnek, semmint az jellemük és eszük alapján megilletné őket. Egy divatárus mindenre megesküszik, hogy a legdrágább kelme a legjobb. Ami engem illet, meggyőzöm a nyertest, hogy az összeg, amit fizet, méltányos volt. Így mindketten jól járunk.

Huntford a homlokát ráncolta.

– Igazán zavarba ejtő az a képessége, hogy mindig elhiteti, hogy hibátlan az okfejtése.

– Ezt bóknak szánta? – kérdezte a nő.

– Nem.

Az őszinte válasz még inkább a kedvére volt. A hízelgés csak üres frázis; a vádaskodásra ez aligha igaz.

A hintó a Hyde Park fákkal övezett útjához közeledve lelassított.

– Lentonról mit tud? – érdeklődött Huntford.

– Nem sokat. Ő... – Egy ismerős, kerek képű úriember lovagolt feléjük. – Győződjön meg róla maga!

Madeline integetni kezdett, majd a feje előrebillent, és az ajka szétnyílt. Miközben gondosan ügyelt rá, hogy a legelőnyösebb pózban helyezkedjen el a párnákon, levette a kesztyűjét, hogy még többet láttasson magából. Mire Lenton vicomte pej heréltjét megállította, el is készült.

A férfi angyali arcán vigyor jelent meg, és kalapját széles mozdulattal megemelte.

– Drága jó Miss Valdan, már oly rég volt, hogy kitüntetett a keggyel, és elkísérhettem Vauxhall Gardensbe. A szépsége a tavasz érkezését hirdető első nárciszokéval vetekszik.

A csodába, Canterbury nyert, gondolta a nő. Ő arra fogadott, hogy az első bókkal a naphoz méri majd a szépségét. Madeline kinyújtotta a kezét, és Lenton az ajkához emelve hosszasan élvezkedett. Aztán megdermedt, nedves ajka olyan volt, akár két kábult csiga. Zavarát leplezendő a férfi köhécselve hőkölt hátra. A hirtelen mozdulat nyomán lova felhorkant, és rángatni kezdte a zablát.

Lenton bizalmatlanul méregette Huntfordot, miközben próbálta a megriadt állatot lecsillapítani.

– Ha jól sejtem, ön az a nyomozó, igaz?

Huntford fejet hajtott.

– Gabriel Huntford.

– Ön volt, aki elkapta Chetfeld gyilkosát?

– Igen.

– Mi történt vele?

– A nyaka körül egy hurokkal a pokolra küldtem.

A nő tetőtől talpig megborzongott. De nem volt félnivalója. A férfi most az ő megbízásából nyomoz. Egyszerűen csak nem kellene ilyen mélyen dekoltált ruhát viselnie áprilisban.

Madeline hagyta, hogy Lenton megeméssze Huntford barátságosnak aligha tekinthető megjegyzését, mielőtt ismét magára vonta a férfi figyelmét.

– Szót se többet róla! – intett a nő elutasítóan Huntford felé.

A finom kézmozdulat megijesztette a lovat.

Lenton egyet mordult, majd megrántotta a gyeplőt, és a pej máris lenyugodott.

A nő szeme elkerekedett.

– Ez a pompás jószág a Cooing Dove tenyészetből való? – Hát persze hogy onnan, tudta ő azt jól, hacsak az informátorai félre nem vezették.

– Múlt héten szereztem a Tattersall’s egyik aukcióján. Bartont kellett túllicitálnom érte. – Ahogy tekintete végigsiklott rajta, a férfi szemében új keletű érdeklődés csillant. – Nem sok hölgy akad, aki első pillantásra felismer egy első osztályú vérvonalból származó lovat.

Egy ilyen ideges jószágnak semmi keresnivalója a földutakon, nemhogy London utcáin, gondolta a nő, de ez nem tántorította el őt attól, hogy kellő alapossággal végigmérje a vicomte-ot.

– Megjegyezném, hogy az elsőrangú portékát csukott szemmel is felismerem... lett légyen az akár egy ló – az ujját végighúzva a dekoltázsa felett némi hatásszünetet tartott, majd így folytatta: – ...vagy ember.

Bár Lenton szeme majd kiguvadt, úgy bámult rá, Madeline érzékeit egy másik szempár korbácsolta fel, amelynek láttán a torka összeszűkült, és alig kapott levegőt.

Keze a másodperc törtrésze alatt megdermedt. Mire az újfajta érzést nevén nevezhette volna, már azt is tudta, hogyan fordíthatná a maga javára.

A haraghoz vagy a félelemhez hasonlóan a sóvárgás sem volt más, mint egy külső inger kiváltotta, egyszerű fizikai reakció. És bár a hevességét nem lehetett kiszámítani, vétek lenne hagyni, hogy egy ilyen hihetetlenül őszinte reakció kárba vesszen. Kezének mozgását szándékosan lelassította, hogy Lenton megcsodálhassa megkeményedett mellbimbóját.

Miközben a tekintetük találkozott, eljátszott a gondolattal, hogy megragadja és lejjebb húzza ingvállát a dekoltázsán, hogy Huntford is jól láthassa. A férfi mogorva arckifejezése valószínűleg nem tűnne el, de a szeme elsötétülne, és sápadt, zöld színe természetesebb árnyalatot öltene, résnyire szűkülne, miközben a nő mozdulatai rabul ejtenék.

Kezét legyező gyanánt használva Madeline csak még inkább felhívta a figyelmet az arcát elöntő pírra. Ahogy pislantott egyet, kitágult pupillája mindent elárult.

És Lenton, az a szegény ördög, azt hitte, az egész neki szól.

Amikor megszólalt, a hangja rekedtesen csengett.

– Kérem, mondja, hogy ön is tett már ajánlatot.

Lenton megragadta a kabátja hajtókáját.

– Persze hogy tettem! És nem hagyom, hogy bárki fölébem kerekedjen.

– Remélem, velem majd kivételt tesz.

A férfi megmarkolta a gyeplőt, mire a lova szemforgatva ágaskodni kezdett.

– Amikor elnyerem a kegyeit...

– Ha elnyeri. – Huntford közönyös megjegyzése lelohasztotta Lenton lelkesedését.

– Tulajdonképpen még mindig nem árulta el, mit keres ez az úr a hintójában.

Leginkább talán azért, hogy bosszantsa, gondolta a nő. Vannak azonban helyzetek, amikor a hízelkedő modorral az ember többre megy, mint egy fejre irányzott, tompa ütéssel.

– Az árverés kapcsán támadt érdeklődést látva a hatóságok aggódni kezdtek a biztonságom miatt.

Huntford ajka elkeskenyedett, de nem cáfolta a nő kijelentését. Nos, voltaképp ő volt az, aki sarokba szorította.

– Én megvédeném – tiltakozott Lenton.

– Tudom. De ha önről van szó, nem tudom, hogy képes lennék-e türtőztetni magam az árverés végéig. Mr. Huntford azonban... nos, e tekintetben nem jelent veszélyt.

Talán Huntford legközelebb kétszer is meggondolja, hogy beléköt-e, töprengett magában Madeline.

Lenton szánakozó mosollyal nézett a nyomozóra.

– Vigyázzon rá helyettem is.

– Abban az állapotban kapja meg, ahogy most látja.

Jelentsen ez bármit. Nem mondta ki hangosan, de a nő kitalálta, mire célozgat Huntford.

Szerencsére a keblén kívül Lentont semmi más nem érdekelte.

– Mindent elkövetek, hogy nyerjek.

Madeline elmosolyodott.

– Csodás. Akkor hát beleegyezik. Tudtam, hogy egy önhöz hasonló, bölcs ember magától értetődőnek tekinti a dolgot.

– Parancsol? Mibe egyezem bele?

– Hogy Huntford megvizsgálja az anyagi helyzetét.

– Tessék?

– Tudom, hogy ön a játékszabályok betartásával akar nyerni, de vannak urak, akik meglehet, olyan források mozgósításával kívánják túllicitálni önt, amellyel valójában nem rendelkeznek. Ugye nem akarja, hogy ez történjen? – Kihajolt a hintó ablakán, kellő rálátást biztosítva így a dekoltázsára. – Most, hogy már tudom, a szándékai tisztességesek, nem is akarom, hogy más nyerjen.

Lenton odabiccentett Huntfordnak.

– A titkárom mindent a rendelkezésére bocsát, amit csak óhajt.

Madeline összecsapta a tenyerét.

– Tudtam, hogy számíthatok önre!

Lenton kinyújtotta a kezét, hogy végigsimítson a nő állán, ám izgága lova megbokrosodott. Patái csak úgy kopogtak a macskaköveken, miközben oldalazva ide-oda táncolt, majd a parkból az utcára tántorgott, ahol épphogy megúszta, hogy egy fával megrakott szekérrel összeütközzön.

Madeline hátradőlt ültében. Egy tökéletesen kivitelezett terv felért a legnagyobb gyönyörrel.

– Én megmondtam, hogy csak kérnem kell.

Huntford majd felnyársalta a tekintetével, a korábbi hév szinte perzselte a bőrét.

– Felejtse el ezt az árverést, és legyen a szeretőm.

– Tessék?! – A kínos megjegyzés hallatán rekedtes hangon tört elő belőle a kérdés. Végül is a férfiak nap mint nap ostromolták efféle ajánlatokkal. Tucatnyi gúnyos fricskája akadt a tarsolyában, amivel könnyen lehűthetett egy férfit, miközben továbbra is csak ámította őket, és persze kétszer annyi elutasító válasza, hogy móresre tanítsa őket.

Huntford előredőlt. A nő hátrahőkölt, hogy amennyire csak lehet, elhúzódjon tőle.

– Ha olyan nagy szüksége van rám, miért nem vet véget ennek a fogadásnak most azonnal?

Madeline önelégült mosolya lehervadt, arca kifejezéstelenné vált.

Vajon mit szeretne palástolni? Döbbenetet? Visszatetszést? Haragot? Tulajdonképp nem számított; a lehetőség, hogy visszavághat, túlontúl csábítónak tetszett.

– Ha a kérőjének egy csöppnyi esze is lenne, akkor pontosan ezt mondta volna. Mihez kezdett volna, ha színvallásra kényszeríti?

A nő lehiggadt.

– A becsületességére és arra apelláltam volna, hogy tisztességes játékot játszik. Végül is az árverés már kezdetét vette. Aligha volna úriemberhez méltó, ha most visszakozna.

– Ön nem úriember.

A nő arca felderült. Nevettében feje jobbra billent, ami felfedte nyaka sima, sápadt bőrét. Testtartása gyakorlatilag arra ösztönözte a férfiembert, hogy ajkát a finom ívre tapassza. Vajon mennyi ideig tartott, hogy tökélyre fejlessze a mozdulatot?

Érzéki kacaj helyett a nő nevetése könnyednek és harsánynak tűnt. Talán még az őszinteségében is hitt volna, ha nincs az a jó néhány férfi, páran közülük hölgytársaságban, akik a hangra feléjük fordultak.

És Madeline figyelmét, noha csak egy gyors pillantást vetett rájuk, egyikük sem kerülte el.

– Lehet, hogy én nem vagyok úriember, de a licitálók igen. A mások legyőzése felett érzett diadalmámor már félsiker.

– És mi a helyzet a másik felével?

A nő kérdő tekintettel vonta fel az egyik szemöldökét.

– Ó, rendben! Ha csak egy közönséges nőszemély volnék, biztosíthatom, hogy arra sem tartana méltónak, hogy eltiporjon.

A férfi viszont úgy gondolta, ha bármilyen fizikai kontaktus lehetne kettejük között, biztosan nem Madeline eltiprására törekedne.

Miközben a hintó áthaladt a parkon, a nő minden férfira kivetette csáberejét, aki elég ostoba volt, hogy az útját keresztezze.

Remekül csinálta.

A minden apró részletre kiterjedő csodálatuk riadalmat keltett Gabrielben, és a nő varázsa mindenkire hatással volt. Minden férfival másképp viselkedett. Volt, akivel szemérmetlenül flörtölt, míg másokkal szemben félénknek mutatkozott. A tekintete egytől egyig mindnek elsötétült, Madeline-t a szemükkel szinte mezítelenre vetkőztették. Ő a keze finom mozdulataival bátorította őket, és egy itt a piros, hol a pirost játszó dokkmunkást meghazudtoló ügyességgel irányította a férfiak figyelmét a testére.

Ujjával beszéd közben az alsó ajkát ütögette, a figyelmet annak telt ívére vonva. A szegény pára, akivel éppen beszélgetett, hangosan felhördülve nyeldekelt. Bár Gabriel tisztában volt vele, hogy csak megjátssza magát a hitelesség kedvéért, hüvelykujja bizsergett, mintha a nő valóban hozzáért volna.

Ökölbe szorította a kezét.

Madeline igazi manipulátor. És hazudozó. Meg persze legalább ilyen jól ért ahhoz, hogy elhitesse minden férfival, ő az ideális partner, így kizárt, hogy még nem akadt vállalkozó szellem, aki ágyba vigye.

De sikerült elérnie, amit ígért. Minden úriember beleegyezett, hogy Gabriel megvizsgálhassa az anyagi helyzetét. A férfi ujjával végigsimított a zsebében lapuló gyászmelltű sima szélein. Végre megtudhat egy s mást Lentonról.

De vajon mekkora az esélye, hogy Lenton a tettes? És mi a valószínűsége annak, hogy valamiféle bizonyítékot talál ellene?

Ördög és pokol! Nem adja fel, amikor annyi év után megcsillant végre a remény. Azonkívül nem kell pusztán az anyagi helyzetüket bizonyító írott forrásokra támaszkodnia. Azért, hogy kiderítse a többi információt, amire Madeline kíváncsi, a férfi szolgálóival kell beszélnie. Talán ők tudnak valamit.

Madeline éppen aktuális rajongója viharos gyorsasággal távozott, hogy megtegye első ajánlatát az árverésen, mire egy másik a helyébe lépett, hogy beszélhessen vele.

Bár ez a férfi nem tartozott a gyanúsítottak közé, Gabriel ugyanolyan alaposan szemügyre vette, mint a többieket. Megszokássá vált ez nála. Túl sok időt fecsérelt már el az előkelő társaság ellenőrzésével, amikor megpróbálta kitalálni, melyiküket említhette Susan a halálát megelőzően. Ez a férfi azonban túl fiatalnak tűnt. Gabriel úgy látta, kizárt, hogy ő lett volna, aki ígéreteivel hitegette, majd elcsábította a húgát, hogy aztán megfojthassa.

– Huntford, most már igazán abbahagyhatná a zsémbeskedést! Biztos vagyok benne, hogy David nem ódzkodik igazolni a fizetőképességét. – Madeline fürkész pillantással meredt Gabrielre, majd mosolyogva fordult vissza az ideges ifjúhoz.

– Parancsol? – kérdezte David.

– A dolog felettébb lenyűgöző. Az urak hihetetlenül komolyan veszik ezt az árverést. Nem igazán elnézőek azokkal szemben, akik fedezet nélkül licitálnak.

A fiatalember, aki egy pillanattal korábban még a frissen köpült vajhoz hasonlította Madeline ruhájának a színét, elsápadt.

– Néhány hónappal ezelőtt tűz ütött ki nálunk. A jogtanácsosom, nos, nem biztos, hogy naprakész információkkal tud szolgálni a pénzügyeimet illetően.

Gabriel azt várta, hogy Madeline majd egy gúnyos megjegyzéssel reagál a siheder nyilvánvalóan hazug mentegetőzésére.

– Megértem, ha előbb azokat az ügyeket kell rendeznie – közölte Madeline.

A fiatalembernek több mentség sem kellett.

– Igen, igen. Azok az ügyek, félek, megakadályozzák, hogy licitáljak az árverésen.

Mielőtt a következő jelölt megszólalhatott volna, Madeline utasította a kocsist, hogy induljon, ami, úgy tűnt, nem igazán nyerte el az urak hatalmas tömegének tetszését.

Gabriel szemügyre vette a nőt, a kedvessége gyanút keltett benne.

– Miért akar az előtt távozni, hogy elnyerte volna az összes lehetséges liliomtipró kegyét? – És az előtt, hogy az általa gyanúsított többi személy is a színe elé járulhatott volna, gondolta a férfi.

Madeline körbekémlelt, fejét az ülés támlájának támasztva lehunyta a szemét.

– Mindig úgy hagyja ott a rajongótáborát, hogy azok ki legyenek éhezve a folytatásra. – Egyik szemével a férfira sandított. – És mindig távozzon azelőtt, hogy kedve lenne meggyilkolni őket.

A férfi felhorkant.

– Jól kezelte őket. Valószínűleg levetnék magukat egy hídról is, csak hogy megkíméljék attól, hogy egyetlen kecses ujját is fel kelljen emelnie.

A nőnek mindkét szeme felpattant, és elvigyorodott.

– Bár rá tudnám venni őket valahogy, hogy ezért fizessenek is!

Persze ilyen csinos külsővel nem volt nehéz dolga. Aligha tudta volna ezt véghezvinni, ha nem adatik meg ez az előny. De nem hagyta, hogy megtévesszék.

– Az emberek többsége nem találja mulatságosnak a halállal való viccelődést.

Arcán még derűs mosoly ragyogott, ám szeméből a fény kihunyt.

– Az emberek többsége boldogtalan, és szegénységben tengeti az életét.

A hintó a nő otthona előtt lelassított. Gabriel segített neki kiszállni, de mihelyst a lába földet ért, Madeline elhúzta a kezét.

Az ajtótól nem messze egy aprócska, fehér papír libegett, így megállt, hogy felvegye. Elolvasta, majd a dekoltázsába gyömöszölte.

– Milyen szörnyű vers! – Egyik kósza, gesztenyebarna fürtjét a füle mögé igazította. – Ma este szükségem van önre.

Hirtelen mindenféle képek tódultak a férfi elméjébe.

– Ideje a nyomozáshoz látnom.

– A felettese aggódik a biztonságom miatt, emlékszik?

– De Anglia után ön csak második a sorban. – Gondolkodás nélkül reagált a nő csípős megjegyzésére. Bosszantotta a dolog. Nem volt kedve az idejét évődésre pazarolni. – Milyen tervei vannak?

– Botrányosak.

– Engem semmi sem botránkoztat meg.

Madeline kezével végigsimított a férfi arcán.

– Azt majd meglátjuk.