Samantha Shannon

A MÍMES REND

Samantha Shannon

A MÍMES REND

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

Copyright © 2015 by Samantha Shannon-Jones

Hungarian translation © Bottka Sándor Mátyás, 2015

ISBN 978-963-293-486-0

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A tollal – és a nélkül – harcolóknak

Ezer isten-formáju báb

Súg-búg a szinpadon,

S ling-leng idébb-odább,

Jő, s puszta bábként megy vakon,

Amint formátlan odafönt

Nagy erők mozgatják a színt;

EDGAR ALLAN POE{*}

AZ ABNORMÁLIS UNIÓ TAGJAI

2059-ben

I. COHORS

1. Az alkirály Hétpróbás Hector és nagyra becsült jobbkeze, Füligszáj

2. Apátnő

3. Mary Bourne

4. Fehér Béklyózó

5. Ognena Maria

6. Rugólábú Jack

II. COHORS

1. Jimmy O’Goblin

2. Üveghercegnő

3. Vízi Zsivány

4. Ócskás

5. Véres Ököl

6. Kegyetlen Úrnő

III. COHORS

1. Hóhér

2. Iszaptúró Herceg

3. Beszélő Asszony

4. Ötödik Nővér

5. Verselő Tom

6. Fényes Lord

IV. COHORS

1. Piroska

2. Temetett Király

3. Gyöngyös Királynő

4. Arctalan

5. Úri Kofa

6. Pogány Filozófus

V. COHORS

1. Nyomorult Szilf

2. Hű Holló

3. Igazmondó Charley

4. Pasas

5. Kártyaél Kapitány

6. Révész

VI. COHORS

1. Zöld Látó

2. Mezei Nyúl

3. Kastély Úrnője

4. Bunyós

5. Zöldfogú Jenny

6. Tél Királynője

Felhívjuk olvasóink figyelmét, hogy a londoni mímeslordok

és mímeskirálynők nagyra becsült jobbkezeinek jegyzéke

szintén megtalálható magánkönyvtárunkban.

Spiritusz Klub

I. RÉSZ

A LÁZADÓ

Hogy ne lennénk mi, abnormálisok mérhetetlenül felsőbbrendűek? Mi, kik a Társadalom Csontjait rágjuk, kik a csatornákban csúszunk-mászunk, kik koldulni kényszerülünk az ételért, mi vagyunk az élő Kapcsolat az e világ és a Túlvilág között! Mi vagyunk a Felsőbb Létezés élő bizonyítékai. Mi vagyunk a Végső Energia és az Örök Éter katalizátorai. Mi magát a Halált lovagoljuk meg, és kiütjük nyergéből a Kaszást!

ISMERETLEN SZERZŐ: Az abnormalitás erényeiről

MENEKÜLÉS

Egy történet ritkán kezdődik az elején. Ebbe a történetbe a vég kezdetén csöppentem bele, hiszen a Scion és a rephaiták kétszáz évvel születésem előtt kötöttek alkut. Márpedig a rephaiták számára egy emberöltő alig több egy szívdobbanásnyi pillanatnál.

Vannak forradalmak, melyek egy nap alatt váltják meg a világot. Mások egy évtized vagy egy évszázad alatt érnek be, és vannak, amelyek soha nem bontakoznak ki. Az én forradalmam egy pillanattal és egy döntéssel kezdődött. Egy titkos városban, a két világ határán nyíló virággal.

Most majd kiderül, ez a történet hogyan végződik.

Üdv újra Scionban!

* * *

2059. szeptember 2.

A vonat tíz kocsija egy-egy kicsi, guruló szalon volt: mélyvörös szőnyegek borították, csillogó rózsafa bútorok díszítették, az ülések süppedős kárpitján a horgony, Scion arannyal hímzett jele ragyogott. A rejtett hangszórókból halkan áradt a klasszikus zene.

Jaxon Hall, az I-4-es szektor mímeslordja, a londoni látóbandám vezére a mi kocsink végében ült. Két kezét sétapálcája gombján nyugtatta, és maga elé meredt.

A folyosó túlsó végében Nick Nygård állt, s a plafonról lógó fémkapaszkodót markolta. Hat hónapja nem láttam őt, kedves arca szinte egy régi emléknek tűnt csak. Karján kidagadtak az erek, tekintetével pedig az ablak előtt elsuhanó vészvilágítás lámpáit követte. A banda három másik tagja az ülésre roskadva hevert: Danica a fején sérült meg, Nadine-nak a keze volt véres, a bátyja, Zeke pedig a sebzett vállára szorította a kezét. Eliza, a csoportunk utolsó látója Londonban maradt.

Én távolabb ültem, és a mögöttünk semmibe vesző alagutat bámultam. Az alkaromon friss égésnyom éktelenkedett ott, ahol a Scion által a bőröm alá beültetett mikrochipet hatástalanította Danica.

Még mindig a fülemben csengett Arcturusnak, a Nagymesternek az utolsó parancsa: Szaladj, kis Álmodó! De ő vajon merre futott? Az állomás zárt ajtaját körülvették az ÉBER-ek. a Nagymester óriás létére olyan észrevétlenül mozgott, akár az árnyék, de azokon az őrökön még egy árnyék sem juthatott át! Nashira Sargas pedig, a jegyese és a rephaiták vezetője bármire képes lett volna, hogy elfogja.

Valahol a sötétség mélyén ott feszült az aranyfonál, ami összekötötte a lelkét az enyémmel. Hagytam, hogy átjárjon az éter, de a kötelék másik végéről nem jött válasz.

A Scion mostanra bizonyára tudomást szerzett a lázadásról. Valaki biztosan figyelmeztette őket a büntetőtelepről, mielőtt a felkelők hatástalaníthatták volna a kommunikációs berendezéseket. Egyetlen üzenet, egy mondat, akár egyetlen szó is elég volt, hogy riadóztassa a Sciont, és máris fluxszal és fegyverekkel várnak minket a vonat végállomásán. Számunkra pedig egy újabb börtön lesz a következő állomás.

De jöjjenek csak!

– Össze kell kapnunk magunkat! – felpattantam. – Mennyi idő múlva érünk Londonba?

– Úgy húsz perc – válaszolt Nick.

– Szerinted sem akarom tudni, hol van az alagút vége, ugye?

Nick egy vészjósló mosolyt küldött felém.

– Az Arkhónban. Közvetlenül alatta van az S-Whitehall nevű megálló.

A gyomrom görcsbe rándult.

– Azt ne mondd, hogy az Arkhónon keresztül akartatok menekülni! Ez volt a terv?!

– Nem. Korábban megállítjuk a vonatot, és keresünk más kiutat – magyarázta. – Biztosan van több állomás is. Danica szerint, a szervizalagutakon keresztül talán még a metróhálózatba is átjuthatunk.

– És mi van, ha a szervizalagutakban hemzsegnek a járőrök?! – Danicához fordultam. – Biztos vagy te ebben?

– Ezeket nem őrzik. A mérnökök használják csak – nyugtatott meg a lány. – Bár a régebbi járatokkal nem tudom, mi a helyzet. Szerintem ott soha senki nem járt még a SciTER-ből.

A SciTER a Scion műszaki tervezéssel és robotikával foglalkozó szervezete volt. Ha valaki, hát ők ismerték ezeket a járatokat.

– Kell, hogy legyen másik kiút! – erősködtem. Még ha el is jutnánk a metróhálózatba, a kapuknál biztosan letartóztatnak minket. – Nem lehet eltéríteni a vonatot? Van valamilyen feljárat a felszínre?

– Az automatikus irányítást nem lehet felülírni. És még ők sem annyira hülyék, hogy a felszínről elérhetővé tegyék ezt a vonalat – Danica leemelte a fejéről a rongyot, és megnézte, mennyi vért itatott fel vele. Úgy tűnt, mintha vért markolna. – A vonatot arra programozták, hogy egyenesen az S-Whitehallba menjen. Beindítjuk a tűzjelzőt, és az első utunkba akadó állomáson keresztül menekülünk tovább.

Rothadást árasztó, vaksötét alagútrendszeren átvezetni egy nagy embercsoportot továbbra sem tűnt épelméjű ötletnek. Mindenki gyenge, éhes és kimerült volt, pedig gyorsan kellett volna haladnunk.

– A Tower alatt is lennie kell egy megállónak – vetettem fel. – Kizárt, hogy a látó foglyokat és a Scion személyzetét egyazon útvonalon szállítsák.

– Jó hosszú sétát kockáztatnánk a megérzésed miatt – szólt közbe Nadine. – A Tower több kilométerre van az Arkhóntól.

– De hát ott tartják fogva a látókat. Logikus, hogy legyen alatta megálló!

– Ha tényleg van, és ott akarunk megállni, nagyon jól kell időzítenünk a tűzriasztást – jelentette ki Nick. – Dani, van ötleted?

– Mire?

– Hogy valahogy megállapítsuk, hol vagyunk.

– Mondtam már, hogy nem ismerem ezt az alagútrendszert.

– Hát tippelj!

A lány hosszan gondolkodott, mielőtt válaszolt volna. A szeme körül zúzódások tarkállottak.

– Talán a falakon vannak jelzések, amik útbaigazítják a munkásokat. A Scion alagútjaiban szoktak ilyenek lenni. Táblákra írják, merre és milyen messze van a legközelebbi állomás.

– De ezeket csak akkor látjuk, ha leszállunk a vonatról.

– Pontosan. És csak egy esélyünk van, a szerelvényt csak egyszer állíthatjuk meg.

– Oldd meg! – mondtam. – Addig keresek valamit, amivel beindíthatjuk a tűzjelzőt.

Magukra hagytam őket, hadd vitázzanak, és elindultam a következő kocsi felé. Jaxon elfordította a fejét, amikor megálltam előtte.

– Jaxon, van nálad öngyújtó?

– Nincs – bökte oda.

– Rendben.

A vonat kocsijait tolóajtó választotta el egymástól. Nem lehetett bezárni őket, és az üvegük sem volt golyóálló. Ha ezen a szerelvényen rajtunk ütnek, nincs menekvés.

Egy sor arc fordult felém: az összebújt látók tömege. Reméltem, hogy Julian is a túlélők között van, s hogy vonatra szállt, amikor nem figyeltem oda; de nem láttam őt sehol. A szívemet elöntötte a gyász. A lázadást szervező társam és harlekin barátaik az éjszakát talán túlélték még, de hajnalra Nashira biztosan elvágatta a torkukat.

– Hová megyünk, Paige? Londonba? – kérdezte Lotte, az egyik komédiás. Még mindig a bicentenáriumi előadási jelmezét viselte. Hát, ezt a történelmi rendezvényt jól elrontottuk a szökéssel.

– Igen – vágtam rá. – Figyu, meg kell állítanunk a vonatot útközben, és gyalog kell mennünk a következő állomásig. Mert az Arkhón a végállomás.

A többiek felszisszentek, és idegesen pillantottak egymásra.

– Veszélyesnek tűnik – jegyezte meg Felix.

– Nincs más lehetőségünk. Van köztetek valaki, aki ébren volt, mikor vonaton a Sheol I-be szállították?

– Én ébren voltam – szólalt meg egy augur.

– Van az alagútnak kijárata a Tower alatt?

– Igen, van. A cellákból egyenesen az állomásra vittek bennünket. De ugye nem arra akarunk menekülni?!

– Ha nem találunk más állomást, akkor igen.

A menekültek sustorogni kezdtek egymás között, közben lopva megszámoltam őket. Rajtam és a bandán kívül huszonketten voltak. Ők vajon hogyan lesznek képesek életben maradni odakint az után, hogy évekig állatokként tartották őket? Néhányan közülük már valószínűleg nem is emlékeznek London citadellájára, és a bandájuk is biztosan elfelejtette őket. Elhessegettem a gondolatot, és letérdeltem a csoporttól néhány ülésnyire gubbasztó Michaelhez. A kedves és jóságos Michael! Az egyetlen ember, akit rajtam kívül a Nagymester a szárnyai alá vett.

– Michael? – megérintettem a vállát. Az arca puffadt volt és könnytől fénylett. – Michael, figyelj rám! Tudom, hogy mindez riasztó neked, de nem hagyhattalak a Magdalen-rezidencián. Érted?

Bólintott. Nem volt néma, csak nagyon óvatosan bánt a szavakkal.

– Megígérem, hogy nem kell visszamenned a szüleidhez. Megpróbálok majd otthont találni neked – lesütöttem a szemem. – Már ha kijutunk innen.

Michael szürke kabátja ujjával megtörölte az arcát.

– Nálad van a Nagymester öngyújtója? – kérdeztem halkan.

A zsebébe túrt, és előhúzta az ismerős, szögletes szerkezetet. Elvettem tőle.

– Köszönöm.

Volt még egy túlélő, aki a többiektől távol, magányosan ült: Ivy, a tenyérjós. A kopaszra borotvált hajú, beesett arcú lány maga volt a rephaiták könyörtelenségének megtestesülése: az ura, Thuban Sargas gyakorlatilag bokszzsáknak használta. Rángatózó ujjain és remegő állának láttán úgy éreztem, jobb, ha hosszabb időre nem hagyjuk magára. Leültem vele szemben, és végigmértem a bőrén áttetsző zúzódásokat.

– Ivy?

Alig észrevehetően bólintott. Koszos, sárga tunika lógott a válláról.

– Azt tudod ugye, hogy kórházba nem vihetünk – mondtam –, de tudni szeretném, biztonságos helyre kerülsz-e. Van bandád, aki majd gondoskodik rólad?

– Bandám nincs – válaszolt rekedt, elhaló hangon. – Utcagyerek voltam… Camdenben. De oda nem mehetek vissza.

– Miért nem?

Csak a fejét rázta. A II-4-es szektor egyik kerületében, Camdenben élt a tisztánlátók legnagyobb közössége. A nyüzsgő piac a Grand Canal csatorna mentén húzódott.

Letettem az öngyújtót a csillogó asztalkára. A körmeim alatt félhold alakban feketéllett az összegyűlt kosz.

– Nincs ott senki, akiben megbízhatnál? – kérdeztem halkan. Azt kívántam, bárcsak felajánlhatnék neki egy lakóhelyet, de Jaxon nem tűrt idegent a bandánk búvóhelyén. Különben sem akartam oda visszatérni vele. Csakhogy ezek a látók nem húznák sokáig az utcán.

Ivy a tenyerébe mélyesztette az ujjait, egyszerre simogatta és marta a bőrt. Hosszú hallgatás után szólalt csak meg.

– Egyvalaki lenne. Agatha. Egy butikban dolgozik, a piacon.

– Mi a hely neve?

– Egyszerűen csak Agatha Butikja – vér szivárgott az alsó ajkából. – Jó ideje nem találkoztam már vele, de ő befogad majd.

– Rendben – álltam fel. – Elküldök veled valakit.

A lány a fülke ablaka felé fordította mélyen ülő szemét. A gyomrom is felkavarodott a tudattól, hogy rephaita gazdája él és virul.

A kocsi ajtaja kinyílt: öt társam érkezett. Fogtam az öngyújtót, és elindultam eléjük a vörös szőnyegen.

– Ez a Fehér Béklyózó – suttogta valaki. – Az I-4-ből.

Erősen markoltva a pengés sétapálcáját, Jaxon megállt a kocsi hátuljában. Hallgatása félelmetes volt.

– Honnan ismeri őt Paige? – hallatszott egy újabb, fojtott hang. – Csak nem ő a…

– Készen állunk, Álmodó.

A nevem hallatán beigazolódott a sejtésük. Amennyire erőm engedte, az éterre összpontosítottam, és megéreztem a környéken nyüzsgő álomplánokat. Akár egy zsibongó kaptár. Közvetlenül London alatt voltunk.

– Tessék! – dobtam oda Nicknek az öngyújtót. – Ha lennél olyan szíves.

A panel alá tartotta, és felcsapta a tetejét. A tűzjelző néhány másodperc múlva vörösen villogni kezdett.

– Vészhelyzet! – harsant fel Scarlett Burnish hangja. – Tüzet észleltünk az utolsó vasúti kocsiban. Lezárjuk az ajtókat – a szerelvény ajtajai bezáródtak, s a vonat mély, zúgó hangot hallatva megállt. – Kérem, menjenek át az első kocsiba, és üljenek le! Egy mentőcsapat már elindult önök felé, kérem, várják meg őket! Ne próbálják meg kinyitni az ajtókat vagy az ablakokat! Ha több levegőre van szükségük, használják a tolószerkezeteket!

– Sokáig nem tudjuk megtéveszteni a rendszert! – figyelmeztetett Danica. – Amint észleli, hogy nincs füst, a vonat továbbindul.

A szerelvény végében egy szűk, korláttal körbezárt plató nyúlt hátrafelé. Átlendítettem a lábam a korláton.

– Add a lámpát! – szóltam Zeke-nek. Amint a kezemben volt a zseblámpa, fényét a vágányra irányítottam. – Elférünk a sínek mellett! Fúria, ki lehet valahogy kapcsolni a síneket? – Könnyedén váltottam vissza Danica szindikátusbeli nevére, hiszen azelőtt is így maradtunk életben Londonban.

– Nem – vágta rá Danica. – Annak viszont elég nagy a valószínűsége, hogy megfulladunk idelent.

A harmadik sínt kikerülve óvatosan leugrottam a kőzúzalékra. Zeke fentről segítette le a menekülőket. Libasorban indultunk el, a lehető legnagyobb távolságot tartva a sínektől és a talpfáktól. Mocskos fehér cipőm alatt csikorgott a kő. Az alagút hideg és kongóan tágas volt, mintha a végtelenbe nyúlt volna, s a biztonsági lámpák közötti vaksötét foltok keservesen hosszúnak tűntek. Öt zseblámpánk volt összesen, egynek pedig lemerült az eleme. Minden lélegzetvételem zúgott a fülemben, egész testem libabőrös volt. Tenyeremet a falra tapasztottam, és így összpontosítottam, hogy mindig a megfelelő helyre lépjek.

Tíz perce meneteltünk, amikor megremegett mellettünk a sín, mi pedig a falhoz simultunk. Az üres vonat, amivel a telepről megszöktünk, fény- és acélzuhatagként zúgott el mellettünk az Arkhón felé.

Mire az első zöld lámpával megvilágított kereszteződésbe értünk, már remegett a lábam a kimerültségtől.

– Fúria! Tudod, mi van rájuk írva? – kérdeztem a falon lévő jelre mutatva.

– Azt jelenti, előre szabad a pálya, és a szerelvény a programozása szerint a második lehetőségnél forduljon le jobbra – magyarázta Danica.

A bal oldal le volt zárva.

– Akkor mi az első lehetőségnél forduljunk le?

– Van más választásunk?

A sarkon túl a járat kiszélesedett, mi pedig futásnak eredtünk. Nick a karjában hozta a szinte magatehetetlen Ivyt; csodálkoztam, hogy egyáltalán eljutott a vonatig.

A második jobbra vezető sínpárt fehér lámpák világították meg, az egyik talpfára csavarozott táblán ez állt: WESTMINSTER, 2500 M. Az előttünk tátongó másik alagút vaksötét volt, az irányjelző táblájára pedig ezt írták: TOWER, 800 M. Az ajkamhoz emeltem a mutatóujjamat: ha a westminsteri állomáson várnak minket az ÉBER-ek, mostanra már bizonyára átkutatták az üres szerelvényt, és talán már az alagútban járnak.

Egy kövér és barna patkány szaladt át a lábaink között. Michael összerezzent, de Nadine az állat után világított.

– Ezek vajon mit esznek idelent?

Persze gyorsan rájöttünk. Ahogy továbbhaladtunk, a patkányok egyre többen lettek, az alagút falain visszhangzott a sipítozásuk és a fogaik csattogása. Zeke kezében megremegett a lámpa, amikor a fény a hullára vetült: az utolsó húsfoszlányokat rágták le róla a patkányok. Az alakot a harlekinek jellegzetes, koszlott ruhája borította. A vonat láthatóan már többször áthaladt a mellkasán.

– A keze a harmadik sínen van – jegyezte meg Nick. – Szerencsétlen biztosan lámpa nélkül jött.

Az egyik látó a fejét csóválta.

– Egyedül mégis hogy jutott ilyen messzire?

Valaki halkan felzokogott. Ez a komédiás megszökött a fogságból, és már olyan közel járt a szabadsághoz!

A zseblámpa fényében végre felsejlett a megálló peronja. Átléptem a síneken, és felhúztam magam a platformra, a karom lüktetett, ahogy szemmagasságba emeltem a lámpát. A sötétséget kettémetsző fényben fehér kőfalakat láttam, egy vízsugaras tisztítógépet meg egy tárolót tele hordággyal. Az állomás a fogadó oldal tökéletes mása volt, a hidrogén-peroxid bűze marta a szemünket. Vajon minden alkalommal, amikor a vonatba pakolták a foglyokat, fertőtlenítették a kezüket, nehogy elkapják tőlük a tisztánlátást?! Elképzeltem magamat két fehér köpenyes orvos között a hordágyon elnyúlva, látomások fogságában.

Bevilágítottunk minden sarokba, de őröknek nyomát sem láttuk, csak a falra szerelt táblát, amin egy kék vonallal félbevágott, vörös gyémánt állt, felette pedig nagy, fehér betűkkel az állomás neve:

TOWER

Térkép nélkül is biztos voltam benne: ez nem egy nyilvános metrómegálló.

A tábla alatt kisebb feliratot vettem ki. Lefújtam a port a dombornyomásos betűkről: ÖTÖS VONAL. A térkép öt titkos megállót jelölt a citadella alatt, az apró betűs szövegből pedig kiderült, hogy a járatot a Metropolitan Railway, a londoni metró ősének építése idején létesítették.

Nick állt meg mellettem.

– Hogy hagyhattuk, hogy ilyesmi megtörténjen? – kérdezte morogva.

– Van, akit évekig a Towerben tartanak, mielőtt lehoznák ide.

Finoman megszorította a vállamat.

– Te emlékszel arra, hogyan szállítottak?

– Nem. Kiütött a flux.

A szemem előtt apró foltok villantak, ujjaimat a halántékomra szorítottam. A Nagymestertől kapott amaránt nagyjából helyrehozta az álomplánomat, de a fejemben még mindig zúgott valami tompa, rossz érzés, és időről időre a látásom is kihagyott.

– Haladnunk kell! – jelentettem ki, miközben az állomásra érkezőket figyeltem.

Két kijárat nyílt innen, egy tágas lift, amiben egyszerre több hordágy is elfért egymás mellett, és egy nehéz acélajtó VÉSZKIJÁRAT felirattal. Nick kinyitotta az ajtót.

– Úgy tűnik, lépcsőzünk – jegyezte meg. – Ismeri valaki belülről a Tower épületegyüttesét?

Csak egy épületét láttam már azelőtt, a Fehér Tornyot, a börtönkomplexum központját, amit a Különleges Őrség tagjai védtek. Ezeket a fekete ruhás, kegyetlen kínzások egész tárházát ismerő és használó ÉBER-eket a szindikátusban csak Varjaknak neveztük.

– Én ismerem – emelte fel a kezét Nell. – Egy részét legalábbis.

– Hogy hívnak? – kérdezte Nick.

– 9. Azaz… Nell – eléggé hasonlított Liss barátnőmre ahhoz, hogy jelmezben és álarcban megtévessze a Felvigyázójukat; ugyanolyan hullámos fekete haja és kecses termete volt, de az arcvonásai élesebbek s határozottabbak. Bőre sötét, olívaszínű, de míg Liss szeme apró és nagyon fekete volt, Nellé áttetsző zöldeskék.

Nick hangja ellágyult.

– Mondd el, mit tudsz!

– Tíz éve jártam itt utoljára. Azóta át is építhették.

– A régi infó is jobb a semminél.

– Volt, akit nem lőttek be fluxszal; én eszméletlennek tettettem magam, úgy úsztam meg. Ha ez az a lépcsőház, aminek a kijárata a liftajtó mellett van, akkor éppen az Árulók Kapuja előtt lyukadunk ki. De zárva lesz.

– A zárat majd elintézem – Nadine álkulcsokkal teli erszényt emelt a magasba. – És a Varjakat is, ha bunyózni akarnak.

– Ne harciaskodj! El akarjuk kerülni a csatát – Nick az alacsony plafonra pillantott. – Hányan vagyunk, Paige?

– Huszonnyolcan – válaszoltam.

– Kis csoportokban induljunk! Mi Nell-lel előremegyünk. Béklyózó, Gyémánt, ti vigyáznátok a…

– Nagyon remélem – szólalt meg Jaxon –, nem áll szándékodban parancsokat osztogatni nekem, Vörös Látomás!

Az alagút- és peronmászás forgatagában szinte meg is feledkeztem róla. Az árnyak közé húzódva állt pálcával a kezében, mereven, de sugárzóan, akár egy izzó gyufaszál.

Pillanatnyi csend után Nick elernyesztette megfeszített állkapcsát.

– A segítségedet kértem – mondta.

– Itt maradok, megvárom, amíg te megtisztítod az utat – húzta fel az orrát Jaxon. – Tépd csak meg te a Varjakat, én be nem piszkolom a kezemet!

Belekaroltam Nickbe.

– Hát persze hogy nem piszkolod – morogta úgy, hogy Jaxon ne hallja.

– Majd vigyázok rájuk – szólt Zeke. Egész utazás alatt most először szólalt meg. Egyik kezét a sérült vállára tapasztotta, a másikat görcsösen ökölbe zárva a testéhez szorította.

Nick nagyot nyelt, majd intett Nellnek.

– Mutasd az utat!

Hárman indultunk a lány után a meredeken kanyargó lépcsőn. Nell gyorsan haladt, könnyedén lépkedett, akár egy madár, nehezen tudtam csak lépést tartani vele. A lábam minden izma égett a fáradtságtól. Lépteink zaja nagyon hangos volt, visszhangzott tőlünk a lépcsőház. Nick dübörgő bakancsában megbotlott mögöttem, Nadine kapta el a könyökét.

Nell a lépcső tetején lassított, és óvatosan, résnyire kinyitott egy ajtót. A lakossági védelmi szirénák üvöltése betört a lépcsőházba. Amint észreveszik, hogy eltűntünk, csak idő kérdése volt, hogy rájöjjenek, hol keressenek.

– Tiszta a levegő – suttogta Nell.

A hátizsákomból elővettem a vadásztőrömet. Ha elsütném a pisztolyt, azzal felriasztanám az összes Varjat az épületben. Nick a hátam mögött apró, ezüstszínű készülékén egy számsort ütött be.

– Gyerünk már, Eliza! – morgott. – Jävla telefon…

Hátrapillantottam.

– Küldj neki egy látomást!

– Már küldtem. De tudnunk kell, mikor ér ide.

Az ajtó, ahogyan Nell gondolta, valóban az üzemen kívüli lifttel szemben nyílt. Jobb felől hatalmas kövekből épített fal magasodott, balra pedig a széles boltív alatt a rácsos tetejű, komor, fekete Árulók Kapuja állt. A királyság idején bejáratként használták. Az őrtornyokból nem láttak ide, ahhoz túl mélyen voltunk. A kapu túloldalán mohával benőtt kőlépcső vezetett felfelé, mellette szűk rámpa a hordágyaknak.

A holdfényben megláttam a Fehér Torony egy apró részletét. Magas fal húzódott a bástya és a kapu között, mögötte elbújhattunk. Az egyik őrtoronyból reflektor pásztázta a környéket, a súlyos vészhelyzetet jelző sziréna pedig folyamatosan harsogott.

– Ott laknak az őrök – mutatott Nell a torony felé. – A látókat a Véres Toronyban tartják fogva.

– Az a lépcső hová vezet? – kérdeztem.

– A legbelső toronyhoz.

Ekkor a kapuval szemközti úton egy csapat Varjú jelent meg. A falhoz simultunk, és reméltük, még ha látják is az érintetlen kaput, nem ellenőrzik közelebbről. Nick homlokán egy csepp izzadság gördült végig.

Szerencsénk volt, a Varjak elmentek mellettünk. Amint eltűntek, remegő kézzel felhúztam magam a falra, át a túloldalára. Nell halkan káromkodva csúszott le mellém.

A menedékünk felett újabb szirénák csatlakoztak az előzőhöz. Megpróbáltam kinyitni a kaput, de hiába, a láncot lakat fogta össze. Nadine félrelökött az útból: egy apró, lapos végű csavarhúzót dugott a zár alsó részébe, majd egy ezüstszínű, kampós drótot a felső végébe.

– Ez eltart egy darabig – alig hallottuk a hangját a szirénáktól. – Rozsdásnak tűnik a zár.

– Nincs időnk!

– Inkább hozd a többieket! – s közben le sem vette a szemét a lakatról. – Jobb, ha együtt maradunk.

Nick a füléhez emelte a telefont, és suttogva szólt bele.

– Múzsa? – fojtott hangon beszélt Elizával, majd amikor befejezte, hozzám fordult. – Itt lesz, amint tud. Rugólábú Jack már elküldte az útonállóit, hogy segítsenek nekünk.

– Mikor ér ide?

– Tíz perc. Az útonállók kicsit hamarabb.

Tíz perc az túl hosszú idő!

Közben a reflektor végigpásztázta felettünk a legbelső torony környékét. Nell elhúzódott a fény elől, a sarokba bújt, és összekulcsolta maga előtt a karját. Az orrán át lélegzett, s hunyorgott az erős fénytől.

A két fal között járkáltam fel és alá, és szemügyre vettem minden követ. Ha a Varjak körben haladnak, akkor nemsokára visszaérnek ide. Addigra muszáj kinyitnunk a kaput, aztán el kell tüntetnünk a szemük elől a menekülőket, végül vissza kell akasztanunk a helyére a lakatot. Nekiálltam kikaparni a két liftajtó közötti hézagot, hátha fel tudom feszíteni a két szárnyat, de azok meg sem mozdultak.

Tőlem néhány méterre Nadine egy harmadik kampót húzott elő az övéből. Mivel a lakat a kapu túloldalán lógott, kifacsart karokkal, de finoman és pontosan mozgó ujjakkal dolgozott. A lépcsőház ajtajában Zeke jelent meg, nyomában egy csoportnyi riadt szemű szökevénnyel. Intettem neki, és a fejemet ráztam, hogy maradjon ott, ahol van.

Nadine-nak végre sikerült kinyitni a lakatot. A vastag rácsok közül óvatosan kihúztuk a nehéz láncot, majd kitártuk az Árulók Kapuját. Csikorgott a salak, a rozsdás pántok nyikorogtak, de a szirénák zaja szerencsére elnyomott minden más zajt. Nell felszaladt a lépcsőn, és intett, hogy kövessük.

– Biztosan lezárták az összes kijáratot – mondta, mikor mellé értem. – Ez a lakat volt az egyetlen gyenge pont. De át kell másznunk a déli falon.

Mászni? Abban jó vagyok!

– Látomás, hozd a többieket! – szóltam. – Készüljetek: futni kell!

Lapulva, egy-egy revolverrel a kezemben felfelé indultam a lépcsőn. Hamarosan egy másik lépcsősorhoz értem, ami a kapu feletti boltív két oldalán álló bástya egyikének a tetejére vitt. Onnan egy ugrással a szomszédos fal lőrésére juthattunk, az a fal pedig egyáltalán nem volt olyan magas, mint gondoltam. Scion nyilván nem számított rá, hogy egy szökevény ilyen messzire juthat a Véres Toronyból. Jeleztem Nicknek, hogy hozza a többieket, majd az árnyak közé húzódva, sietve elindultam felfelé a második lépcsőn. A látványtól, ami a lőrésben elém tárult, megdermedtem.

Ott volt hát.

London.

A fal túloldalán meredek partszakasz bukott a Temzébe, bal felől a Tower-híd húzódott. Ha jobbra indulunk, az épületegyüttest megkerülve eljuthatunk a főútra. Nick előhúzott egy szütyőt, és krétaport dörzsölt a tenyerére.

– Megyek előre – mondta. – Te segítsd le a többieket! Eliza azon az úton vár ránk.

Felpillantottam a hídra, mesterlövészeket kerestem. Egyet sem láttam, de megéreztem három álomplán jelenlétét.

Nick fellépett a lőrésre, arccal a falnak fordulva, két kezével megkapaszkodott az oldalsó kiszögelléseken, és leereszkedett. Miközben kapaszkodót keresett a lábával, apró faldarabokat rúgott a mélybe.

– Óvatosan! – figyelmeztettem, de tudtam, hogy feleslegesen szólok, mert Nick jobban tudott falat mászni, mint járni. Egy mosolyt villantott felém, és lejjebb ereszkedett, majd néhány méterről leugrott, és guggolva ért földet.

Kellemetlen érzés volt, hogy egy fal került közénk.

Kinyújtottam a kezem hátrafelé, az első menekülőért. Michael és Nell állt ott, karjukon Ivyval. A könyökénél fogva felsegítettem a lányt a lőrésbe.

– Így, ide fel, Ivy! – kibújtam Nick kabátjából, és a vállán átdobva begomboltam a nyakán. Rajtam csak a fehér ruhám foszlányai maradtak. – Add a kezed!

Michael segítségével leeresztettem Ivyt a falon. Vékony derekánál fogva Nick elkapta, és lesegítette a fűre.

– Michael, hozd gyorsan a sérülteket! – adtam ki az utasítást a kelleténél talán kicsit durvábban. Lement, hogy felsegítse a sántító Felixet.

Aztán a többiek is lemásztak a falon. Ella, Lotte, majd a zavart kristályjós, aztán a törött csuklójú augur. Egyik sem távolodott el Nick és pisztolya biztonságos közeléből.

Michael felé nyújtottam a kezem, de Jaxon félrelökte a fiút, és könnyedén felugrott a lőrésbe. Előredobta a pálcáját, majd lehajolt, és a fülembe súgta:

– Adok neked még egy esélyt, édes tubicám. Gyere vissza a Dialsbe, és elfelejtem, amit a Sheol I-ben mondtál nekem!

Egyenesen a szemébe néztem.

– Köszönöm, Jaxon.

Olyan elegánsan és könnyeden ugrott le a falról, mintha siklana a levegőben. Michaelre néztem. Arcáról nyakára folyt a vér, le az ingére.

– Indulj! – elkaptam a csuklóját. – Csak ne nézz le!

Egyik lábát már átlendítette a falon, amikor ujjai a karomba vájtak. Nell torkából halk nyögés tört fel. A nadrágja szárán vörös folt terjedt szét, és véresre festette az ujjait. Rám meredt, szeme tágra nyílt a félelemtől. Mintha villám csapott volna belém:

– Le a földre! – ordítottam versenyt a szirénákkal. – A földre, most azonnal!

De már senkinek sem volt lehetősége engedelmeskedni, mert a lépcsőn várakozó szökevényekre golyózápor zúdult. Testük hangtalanul összerándult. Éles sikoltás hallatszott. Michael csuklója kicsúszott a kezemből. Levetettem magam a mellvéd mögé, és a karommal védtem a fejem.

Az elsődleges céljuk nyilvánvalóan a megállításunk volt, vagyis kérdés nélkül ölni kell.

Nick a nevemet ordította odalentről, biztatott, hogy mozduljak, ugorjak, de engem megdermesztett a félelem. Az érzékeim beszűkültek, már csak a szívverésem és a lélegzetvételem neszeztek a fülemben, a távolból pedig a puskák ropogása szűrődött a tudatomba. Valaki megragadott, átemelt a falon, én pedig zuhanni kezdtem.

A talajnak csapódtam, merev térddel zuhantam előre. Nell tompa puffanással és fájdalmas nyögéssel zuhant mellém. Fogcsikorgatva a falhoz csúszott, felállt, és sántikálva elindult. Utánamásztam, de Nick a karomnál fogva felhúzott a földről. Kifordultam a szorításából.

– Meg kell mentenünk őket…!

– Paige! Indulás!

Nadine átjutott a falon, de Danica és Zeke még mindig a bástya falát mászták. A Fehér Toronyból lezúduló sortűz miatt minden túlélő menekülni kezdett, amerre látott. Danica és Zeke sziluettje élesen kirajzolódott a ragyogó holdfényben, ahogy kiugrottak a lőrésből.

Megéreztem magunk felett a mesterlövész jelenlétét. Az épp előttünk menekülő világtalan lány a földre zuhant, a feje úgy repedt szét, akár egy érett gyümölcs. Michael majdnem felbukott benne, mikor a mesterlövész őt vette célba.

A testem minden idegszála megfeszült. Kitéptem a karom Nick kezéből, és egy végső erőfeszítés árán kitaszítottam a lelkemet a testemből, egyenesen neki a lövész álomplánjának. A lelkét az éterbe löktem, a teste pedig lebukott az oromról. Amikor a hullája a földbe csapódott, Michael kivágódott a partszakaszra, és eltűnt. A szirénák harsogását túlkiabálva ordítottam utána, de hiába.

Sebesebben száguldottam a gondolataimnál. Az álomplánom repedései kitágultak, akár a frissen felszakított sebek.

Már olyan közel jártunk az úthoz, mindjárt odaérünk! Utcai lámpákat láttam. A toronyban bömböltek a fegyverek. Felbőgött egy kocsi motorja, kék fényszórók villantak. Bőrülést éreztem a tenyerem alatt, közben újra gázt adtak, s kattogtak a fegyverek. Egy monoton, magas hangot vettem ki. Aztán egy kanyar után átrobogtunk a hídon. Magunk mögött hagyva a szirénazúgást, felszívódtunk a citadellában, akár a homokban a víz.

HOSSZÚ TÖRTÉNET

Pontban reggel hatkor jelent meg. Mint minden reggel.

Az asztalon heverő revolverem után kaptam. A ScionEye főcímzenéje szólt, a Big Ben tizenkét harangjának kongását feldolgozó, színpadias muzsika. Vártam.

És ott volt: Scarlett Burnish, London Főkommunikátora. Fekete ruhájának nyakából fehér csipke bugyogott elő. Természetesen mindig ugyanúgy festett; akár egy pokoli gépember, de néha, amikor egy szegény világtalant megölt vagy megtámadott egy gonosz látó, igazán hitelesen tudott aggodalmat közvetíteni. Ma azonban mosolygott.

– Jó reggelt, köszöntök mindenkit Scion Londonban ezen az új napon. Jó híreim vannak: a Bűnelhárító Céh bejelentette, hogy ötven fővel növeli a Nappali Bűnelhárító Részleg létszámát. Az NBER-ek hétfő reggel teszik le az esküt. A Céh Vezetője szerint az új év új kihívásokat is hoz a citadella számára, és a mostani vészterhes időkben különösen fontos, hogy London polgárai összefogjanak…

Kikapcsoltam.

Nem voltak rendkívüli hírek. Semmi különös, gondoltam újra meg újra. Nem mutattak arcokat, sem akasztásokat.

A fegyver csörömpölve hullott vissza az asztalra. Az egész éjszakát a kanapén töltöttem, s a legkisebb neszre is azonnal felpattantam. Izmaim sajogtak, merevek voltak és begörcsöltek, nehezemre esett még felállni is. Ahányszor csak megszűnt a fájdalom a testem egyik pontján, valahol máshol nyilallt újra belém, mert megnyomtam egy zúzódást, vagy épp meghúztam egy ficamot. Ideje lett volna lefeküdni – hajnalban szoktam –, de muszáj volt felkelnem, még ha csak egy percre is: jót tesz majd, ha láthatom a napot.

Kinyújtottam a lábamat, és bekapcsoltam a sarokban álló zenelejátszót. Billie Holiday zenéje áradt a hangszóróból, a Guilty. A felvételt néhány másik, tiltott zenével együtt Nick hozta munkába menet. Itt hagyta nekem az összes félretett pénzét, és egy köteg könyvet, amikhez még hozzá sem nyúltam. Ráébredtem: hiányzott a Nagymester gramofonja. Az ember könnyen hozzászokik ahhoz, hogy a szabad világ szentimentális sanzonjai ringatják álomba.

Három nap telt el a szökés óta. Új otthonom egy sivár átmeneti szállás lett az I-4-ben, a Soho sikátorainak egyik zsúfolt nyomornegyedében. A látókat kiszolgáló helyek többsége lakásnak majdhogynem alkalmatlan, ütött-kopott nyomortelep volt. Ez a háziúr viszont – aki valószínűleg csak azért nyitotta az átmeneti szállását, hogy egész életében fontoskodva csöröghessen a kulcsokkal – tisztán tartotta az épületet: nem voltak rovarok, se rágcsálók. A nyirkossággal azonban ő sem tudott mit kezdeni. Fogalma sem volt, ki vagyok. Azt mondtuk neki, hogy el kell rejtőznöm, mert egy ÉBER csúnyán összevert, és valószínűleg még most is keres.

Hetente új bérelt szobába kellett költöznöm, amíg Jaxonnal meg nem beszéltük a dolgainkat. A szállás egy vagyonba került, de csak így tudtam elbújni a Scion elől, s egyelőre Nick pénze elég volt.

A lehúzott redőnyökön keresztül egyetlen napsugár sem jutott be a szobába. Résnyire félretoltam a sötétítőt. Az aranyló napfény bántotta a szememet. Alattam, a szűk utcán két világtalan haladt sietve, a sarkon egy jövendőmondó vadászott a látó kliensekre, hátha valaki gyorsan jósoltatni akart magának. Ha nagyon megszorult, talán még egy-egy világtalant is megkörnyékezett. Volt, hogy sikerült felkeltenie az érdeklődését, és volt, hogy besúgókra akadt: a Scion már régóta ügynökökkel csalta tőrbe a ripacskodó látókat.

Visszahúztam a függönyt, s újra sötétség borult a szobára. Hat hónapig éjszakai életet éltem, az alvási szokásaim idomultak rephaita gazdám rendjéhez – egyik napról a másikra ezen nem lehetett változtatni. Lerogytam a kanapéra, fogtam az asztalon álló teli vizespoharat, és két kék altatóbogyóval együtt megittam.

Az álomplánom még mindig sérülékeny és gyenge volt a színpadi összecsapás után, amikor Nashira a Scion előkelő küldöttei szeme láttára próbált megölni. Az őrangyalai hajszálrepedéseket hagytak rajta, ezeken keresztül emlékek szűrődtek át az álmaimba. Felderengett a kápolna, ahol Seb meghalt. A hálókamra a Magdalenben. A nyomornegyed és Duckett boltja, ahol az arcom eltorzult és óriásira dagadt, az állkapcsom pedig eltört, mintha csak törékeny porcelánból lenne.

Azután Lisst láttam; száját aranyfonállal varrták be, úgy vonszolták a telep körüli erdőkbe, az emiták elé. Hét véres kártyalap kavargott mögötte a levegőben. Utánuk nyúltam, hogy megnézzem a hetedik lapot, a sorsom beteljesedését, a jövőmet, de amint megérintettem, a kártya lángnyelven visítani kezdett. Hirtelen felriadtam. Alkonyodott. A testem csatakos volt az izzadságtól, az arcom nedves és forró, az ajkam sós.

Tudtam, azok a kártyalapok még sokáig kísérteni fognak. Liss hat lépcsőben jósolta meg a jövőmet: a Kelyhek Ötös, a Botok Királya fejjel lefelé, az Ördög, a Szeretők, a Halál fejjel lefelé és a Kardok Nyolcas. De nem tudta befejezni a jóslatot.

A fürdőbe botorkáltam, és Nick készletét megdézsmálva bevettem néhány fájdalomcsillapítót. A nagy szürke nyugtató lehetett a remegés és a gyomorgörcs ellen, mert megakadályozta, hogy felkapjam a revolveremet, és soha többé ne engedjem el.

Halkan kopogtak a bejárati ajtón. Felkaptam a fegyvert, ellenőriztem, hogy töltve van-e, aztán a hátam mögé rejtettem, és a szabad kezemmel résnyire nyitottam az ajtót.

A háziúr volt az, teljesen felöltözve, nyakában a csillogó vaskulccsal, amit soha nem vett le.

– Jó reggelt, hölgyem – szólt.

Sikerült rámosolyognom.

– Hát ön soha nem alszik, Lem?

– Ritkán. A vendégek mindig ébren vannak. Odafent szeánszt rendeznek – folytatta bizonytalanul. – Az asztaltáncoltatás sajnos elég nagy zajjal jár. Ha szabad megjegyeznem, ma már sokkal jobban fest, hölgyem.

– Köszönöm. A barátom telefonált?

– Ma este kilenc körül érkezik. Kérem, csak csengessen, ha szüksége van valamire!

– Kösz. Szép napot!

– Önnek is, hölgyem!

Furán segítőkész volt ahhoz képest, hogy csak egy átmeneti szállás háziura. Becsuktam az ajtót, és ráfordítottam a zárat.

A fegyver hirtelen kicsúszott a kezemből. Összeroskadtam, és a két térdem közé temettem az arcomat.

Percek múlva álltam csak fel, és mentem vissza a szűk, levegőtlen fürdőszobába. Lehámoztam magamról a pizsamafelsőmet, és szemügyre vettem a sérüléseimet. A szemem feletti, mély, összevarrt vágás és az arcomon éktelenkedő, íves, felületi seb tűnt a legfeltűnőbbnek. Minden porcikám sajgott, sovány és gyenge voltam. A körmeim elvékonyodtak és megrepedeztek, betegesen sápadt bőröm ráfeszült a bordáimra és a medencecsontomra. A háziúr bizalmatlanul mért végig, amikor először enni hozott nekem, alaposan szemügyre vette a szétszabdalt kezemet és a véraláfutásos szememet. Nem ismert rám, a sebek alatt nem látta meg a Sápadt Álmodó, a szekciója mímeslordjának jobbkezét, a Fehér Béklyózó védencét.

A szemem előtt elsötétült minden, amikor beléptem a zuhanyzóba, és megnyitottam a csapot. Forró víz ömlött a vállamra, ellazítva az izmaimat. Ajtócsapódást hallottam.

A szappantálca mellé rejtett pengéért kaptam, és egy hirtelen mozdulattal kiugrottam a zuhanykabinból. Vizes testtel, a szívem fölé szorított pengével az ajtó mögé simultam. A fülemben dübörgött a vérem, a testemet elöntötte az adrenalin.

A szívverésem csak néhány perc múlva lassult le, amikor lefejtettem a testemet a síkos és hideg, csempéről. Semmi baj. Nincs semmi baj. Csak a szeánszasztal dübörgött odafent.

Remegve a mosdókagyló fölé hajoltam, a hajam nedves, töredezett, fénytelen csimbókokban hullott az arcomba. A tükörképem szemébe néztem. A telepen a testemet tulajdonként kezelték, lökdösték és verték a rephaiták és a rőtkabátosok. Hátat fordítottam a tükörnek, és ujjaimmal végigsimítottam a vállamon dudorodó seben. XX-59-40. Ez a billog már rajtam marad, amíg csak élek.

De még élek! A blúzomat a sebre húztam. Túléltem, és ezt a Sargas-család is megtudja majd!

* * *

Amikor két nap múlva ajtót nyitottam Nicknek, egy öleléssel köszöntött. Vigyázott, nehogy megszorítsa a sérüléseimet. Rengetegszer láttam őt a Nagymester numenjei által életre hívott emlékekben, de azok a képek meg sem közelítették a valódi Nick Nygårdot.

– Helló, sötnos!

– Szervusz.

Szótlanul s kimérten egymásra mosolyogtunk, aztán Nick megterített és kipakolta az asztalra az ételt. Kinyitottam a szűk erkélyajtót: a szél behozta az őszi Scion bűzét, a ripacsok éjjeli tüzeinek benzin- és füstszagát, de az ételesdobozokból áradó illat olyan csodás volt, hogy még ezt sem bántam. Igazi lakomát tálalt fel: apróra vágott csirkehússal és sonkával töltött csípős tésztát, frissen sült kenyeret, sóval és borssal megszórt aranybarna sült krumplit. Egy étrend-kiegészítő kapszulát is elém tolt.

– Egyél csak! De ne túl gyorsan!

A tésztán olvadt vaj csillogott, a belsejéből pedig sűrű szósz ömlött a tányérra. Kötelességtudóan lenyeltem a kapszulát is.

– Hogy van a karod? – Nick két tenyerébe fogta, és alaposan megnézte a kör alakú égett sebet. – Fáj még?

– Már nem.

Különben is minden fájdalmat megért, hogy megszabadulhattam attól az átkozott mikrochiptől.

– Azért figyelj még rá! Tudom, hogy Daninak jó keze van, de azért mégsem orvos – a homlokomra tapasztotta a tenyerét. – Fejfájás?

– Csak a szokásos – apró darabokra tépkedtem a kenyeret. – Még mindig nincs semmi a ScionEye-on.

– Eltussolják. Nagyon nagy a csend.

Mi is hallgattunk. A szeme alatti árkok átvirrasztott éjszakákról tanúskodtak, áttöprengett és várakozással teli éjszakákról. Megmarkoltam a kávésbögrét, és kinéztem az ablakon a citadellára, a magasba nyúló, üveg és acél hadszíntérre, ami látszólag a végtelen égbe veszett. Michael odakint volt valahol, talán egy híd alatt gubbasztott vagy egy kapualjba húzódott be. Ha sikerült összekaparnia némi pénzt, meghúzhatta magát egy átmeneti szálláson, bár mielőtt este visszatértek volna az állomáshelyükre, az ÉBER-ek azokat mindig átfésülték, hogy teljesítsék a napi letartóztatáskvótájukat.

– Ezt neked hoztam – azzal egy mobiltelefont tett az asztalra, ugyanolyat, mint amilyet a Towerben használt. – Nem regisztrált. Folyamatosan cserélgesd rajta az azonosító modult, és akkor nem tudnak lehallgatni.

– Honnan szerezted? – Scionban nem is gyártottak ilyet, külföldi lehetett.

– Egy barátomtól, az Old Spitalfield vásárcsarnokból. A legjobb az lenne, ha az egészet eldobnád, de a kereskedők egy csomót kérnek az alapkészülékért – azzal átnyújtott egy kisebbfajta dobozt. – Ezek arra nem jók, hogy hívásokat fogadj, hiszen mindegyiknek más a telefonszáma, de te telefonálhatsz. Csak vészhelyzet esetén használd!

– Nyilván – zsebre vágtam a telefont. – Hogy megy a munka?

– Jól. Azt hiszem – végigsimította borostás állát. Gyakran csinálta ezt, amikor ideges volt. – Ha valaki meglátott, amikor felszálltam arra a vonatra…

– Nem látott senki.

– De hát Scion egyenruhában voltam!

– Nick, a Scion hatalmas szervezet! Minimális az esélye annak, hogy a köztiszteletben álló dr. Nicklas Nygårdot bárki is a büntetőtelephez kösse – megvajaztam egy szelet kenyeret. – Ha nem mész vissza dolgozni, az persze sokkal gyanúsabb lett volna.

– Tudom. És nem azért tanultam évekig az egyetemükön, hogy félúton feladjam – megpillantotta az arckifejezésemet, és kényszeredetten elmosolyodott. – Mire gondolsz?

– Nagyon sok embert vesztettünk a Towerben – teljesen elment az étvágyam. – Pedig mindegyiküknek megígértem, hogy hazajuttatom.

– Ne csináld ezt, Paige! Komolyan mondom, tönkreteszed magad az ilyen gondolatokkal. Scion a felelős, nem te.

Nick a székem mellé térdelt a padlóra.

– Édesem, nézz rám! Nézz rám! – felemeltem a fejemet, de szomorú és fáradt tekintetétől csak nőtt a bennem sajgó fájdalom. – Ha bárki tehet erről, akkor az a rephaita. Ő javasolta, hogy vonattal meneküljünk, nem igaz? Ő engedett el téged is. Meg fogjuk találni a többi szökevényt! – ígérte, s megölelt.

Jó hosszú ideig így maradtunk. Igaza volt, hát persze hogy igaza volt. De talán volt valaki, akit vádolhattam a történtekért. Valaki Scion fátyla mögött.

Lehetséges, hogy a Nagymester tudta, hová megy a vonat? Hogy a szörnyeteg gyomrába, a Westminsterbe küld minket? Képes lett volna elárulni engem az utolsó pillanatban? Elvégre rephaita volt, szörnyeteg, és nem ember – de hinni akartam abban, hogy mindent megtett, ami csak tőle telt.

Nick épp elpakolta a maradékot, amikor kopogtak. A fegyverem után kaptam, de nyugalomra intett.

– Semmi baj – ajtót nyitott. – Meghívtam egy barátot.

Esőtől csatakosan Eliza Renton robogott a szobába, és meg sem állt köszönni. Nagy lendülettel a kanapé felé rohant, mintha pofán akart volna vágni, de végül magához rántott és megölelt.

– Paige, te nagyon hülye! Te agyalágyult barom! Miért kellett neked metrón utazni?! Tudtad, hogy járőrök dolgoznak a vonalon, tudtad, hogy ellenőriznek!

– Kockáztattam. Hülyeség volt.

– De miért nem vártad meg, hogy Nick hazavigyen?! Azt hittük, Hector kinyírt, vagy a Scion kapott el…

– Elkapott – meglapogattam a hátát. – De jól vagyok.

Nick gyengéden, de határozottan lefejtette Elizát a nyakamról.

– Óvatosan! A zúzódásain is zúzódások vannak – s a kanapéra ültette a lányt. – Úgy gondoltam, jobb, ha nem csak én hallgatom meg a történetedet. Szükségünk lenne szövetségesekre.

– Vannak szövetségeseitek! – csattant fel Eliza. – Jax halálra aggódta magát miattad, Paige!

– Hát nem látszott rajta, amikor fojtogatott – jegyeztem meg.

Ez új volt Eliza számára, dühösen nézett egyikünkről a másikra. Behúztam a függönyöket, és csak ültünk a félhomályban, kezünkben a Nick flaskájából származó saleppel, ezzel a krémes, orchideagumóból és forró tejből készült, fahéjjal szórt főzettel, ami a kávéházakban mostanában nagyon divatos volt. A több hónapnyi éhezés után már az íze is megnyugtatott.

A tévében Burnish egyik beosztott kommunikátora beszélt:

– A következő hetekben várhatóan megduplázódik az I. cohorsban szolgálatot teljesítő járőrök száma. Az érzékelőpajzsot, a természetellenesség kiszűrésére szolgáló egyetlen megbízható berendezést még december előtt üzembe helyezik majd. A lakosok fokozott ellenőrzésre számíthatnak a metrón, a buszokon és a Scion által engedélyezett taxikon is. A Bűnelhárító Divízió számít a lakosok feltétlen együttműködésére. Akinek nincs rejtegetnivalója, annak félnivalója sincs! És most következzen a heti időjárás…

– Még több járőr? – szólalt meg Nick. – Mégis miért?

– A szökevényeket keresik – válaszoltam. – Nem értem, eddig miért nem hoztak nyilvánosságra semmit.

– Lehet, hogy nem ez az oka. Két hónap múlva itt a novemberár. Ilyenkor mindig szigorúbbak a biztonsági intézkedések – emlékeztetett Eliza. – Ráadásul idén a párizsi főinkvizítort is meghívták.

Aloys Mynatt, Ménard inkvizítor segédje is ott volt a büntetőtelepi bicentenáriumon. Ha meghalt, Ménardnak valószínűleg nem lesz nagy kedve bulizni.

– Akkor sem vonnák vissza a meghívást.

– Hidd el, ha Nashira azt mondja, hogy „mondd le”, akkor lemondják az egészet.

– Ki az a Nashira?

Milyen naiv kérdés! És milyen nehéz rá válaszolni! Tényleg, ki is az a Nashira? Egy rémálom. Egy szörnyeteg. Egy gyilkos.

– Az érzékelőpajzs mindent megváltoztat majd! – mondtam, a képernyőre meredve. – Az Abnormális Unió tett már valamit az ügyben?

Az Abnormális Unió a citadella harminchat mímeslordjának és mímeskirálynőjének tanácsa volt. Tagjai az egyes kerületek szindikátusi tevékenységét irányították egymástól viszonylag függetlenül, de az alkirály, Hétpróbás Hector feladata volt, hogy összehangolja a tevékenységüket, és összehívja a találkozókat.

– Júliusban szóba került az ügy – számolt be Nick. – A Grub Street kiküldött néhány üzenetet arról, hogy tisztában vannak a helyzettel, de azóta nem nagyon történt semmi.

– Hectornak fogalma sincs, hogy mit kellene tennie – ébredtem rá. – Senki sem tudja.

– Az érzékelőpajzs működő prototípusánál sokkal rosszabb is jön még. Az informális hírcsatornák szerint az csak a látók első három rendjét érzékeli.

Eliza ennek hallatán lesütötte a szemét. Médium volt, a harmadik rendbe tartozott. Nick megfogta a kezét.

– Nem lesz baj. Dani már dolgozik egy jelkioltón – mondta nekem. – Egy olyan kütyün, ami megzavarja az érzékelőpajzsot. Nagyon bonyolult, de Dani okos.

Eliza bólintott, de a homlokán nem simultak el a ráncok.

– Reméli, hogy februárra elkészül.

Az már túl későn lesz, és ezzel mindannyian tisztában voltunk.

– Hogy jutottatok be a telepre? – fordultam Nickhez. – Biztosan elképesztő erőkkel biztosították.

– Augusztusra Jax már lemondott rólad – vallotta meg Nick. – Addigra megbizonyosodtunk arról, hogy nem vagy Londonban. Nem kaptunk váltságdíjkérő levelet a többi bandától, és az apád lakásában sem találtunk. A Trafalgar Square-i incidensig semmilyen nyomunk nem volt, amin elindulhattunk volna. Akkor mondtad, hogy Oxfordban vagy.

– Jaxon attól fogva mással sem foglalkozott – vette át a szót Eliza, és jelentőségteljesen rám pillantott. – Megszállottan vissza akart szerezni téged.

Ez csak félig lepett meg. Jaxont szörnyen dühíthette, sőt megszégyeníthette, hogy elveszítette az értékes álomjáróját, azt azonban nem vártam, hogy mindent kockára tesz, és eljön kiszabadítani a Scion karmai közül. Ekkorát nem kockáztatna a tulajdonáért, ilyesmit csak emberekért hajlandó megtenni.

– A munkahelyemen hiába próbáltam megtudni valamit Oxfordról, csak titkosított anyagokat találtam. Jó néhány hétbe telt, mire bejutottam a főfelügyelőm irodájába, és használni tudtam a számítógépét. Rábukkantam egy titkos, a külvilág számára elérhetetlen Scion-hálózatra. Kiderült, hogy Oxford egy „A” Típusú Korlátozott Szektor, bár ezt eddig is tudtuk, és hogy az Arkhóntól vezet oda egy titkos vasútvonal. Ez újdonság volt. Találtam még egy névlistát évszámokkal, vagy száz évre visszamenőlegesen. Eltűnt emberek szerepeltek rajta… Ott volt a tied is, a sor végén…

– Innentől Dani vette át az ügyet. Megtalálta az alagút bejáratát, ahová csak válogatott mérnököket engedtek be, de sikerült megtudnia, mikor nyitják meg a járatot. A vonaton augusztus harmincegyedikén végeztek karbantartási munkálatokat, Jax pedig elhatározta, hogy akkor megyünk. Én otthon maradtam a dolgokat intézni.

– Nem jellemző Jaxre, hogy bepiszkolná a saját kezét – jegyeztem meg.

– Fontos vagy számára, Paige. Bármit megtenne, hogy a biztonságunkról gondoskodjon.

Ez nem volt igaz. Eliza mindig is istenként tisztelte Jaxet, és igaza is volt, hiszen mímeslordunk egy egész világot teremtett számunkra. De elég sokszor láttam már a másik oldalát. Igen, tudott kedves is lenni, de nem volt jóságos. Képes volt úgy tenni, mint aki törődik másokkal, de ez soha nem volt őszinte, csak tettetés. Évek alatt ébredtem csak rá erre.

– Dani aznap éjjel, amikor elkészültek a szerelési munkákkal, ellopta az egyik mérnök azonosítóját, és beengedett minket – folytatta Nick.

– Senki sem ismert fel benneteket?

– Meg sem láttak! Mire a küldöttséget elhelyezték a vonaton, mi már bezárkóztunk a technikai személyzetnek fenntartott fülkébe a szerelvény végén. A járőröknek ehhez nem volt hozzáférésük, az út hátralevő részében tehát biztonságban voltunk. Persze a végén le kellett szállnunk.

– Miközben látó őrök kísérték a küldötteket? Ezt meg hogy a fenébe csináltátok?

– Megvártuk, amíg az utolsó küldött is kiszáll. Az őr ugyan bezárta az alagút kijáratát, s bent rekedtünk, de egy rács mögött találtunk egy régi szerelőjáratot, ami az utcára vitt minket. A városházára pedig a hátsó bejáraton át szöktünk be.

Szerelőalagút! Ha a Nagymester tudott erről, akkor biztonságban kijuthatott az alagútból! Megkönnyebbülten felsóhajtottam:

– Tiszta őrültek vagytok!

– Vissza kellett szereznünk téged, Paige! Jax bármire képes lett volna ezért.

– Jax nem hülye. Márpedig egy szedett-vedett gengszterbandát feltenni egy Scion vonatra anélkül, hogy bármi fogalma lenne arról, hová tart, nagy hülyeségnek tűnik.

– Hát, lehet, hogy unta az irodáját.

– Sikerült kiszabadítanunk, a többi nem számít – zárta le a beszámolót Nick. – Most te jössz.

Lenéztem, a salepemet bámultam.

– Ez hosszú történet.

– Kezdd azzal az éjszakával, amikor elfogtak! – javasolta Eliza.

– De nem az az eleje. A történet 1859-ben kezdődik.

Összenéztek.

Sokáig tartott. Elmeséltem nekik, hogy 1859-ben két faj, a rephaiták és az emiták az élet és halál között félúton lévő Túlvilágról a mi világunkba érkeztek, mert elértük az éteri küszöböt, azaz az itt ragadt lelkek száma túl nagy lett, a világaink között pedig elvékonyodott a fátyol.

– Oké – szólt közbe Eliza, és úgy tűnt, bármelyik pillanatban elneveti magát –, de mik azok a rephaiták?

– Még mindig nem tudom. Úgy néznek ki, mint mi – magyaráztam –, de a bőrük fémes színű, és magasabbak nálunk. A szemük sárga, de miután táplálkoztak, megjelenik benne az éppen fogyasztott aura színe.

– És az emiták?

Erre nem találtam szavakat.

– Csak sötétben láttam őket, de… – sóhajtottam egyet. – A telepen zabálónak vagy rothadó óriásoknak hívták őket. A szellemek menekülnek a közelükből. Emberi hússal táplálkoznak.

Nem hittem, hogy Nick még ennél is sápadtabb lehet. Meséltem nekik a rephaiták és a kormány közötti megállapodásról, mely szerint látó rabszolgákért cserébe megvédik az embereket az emitáktól. És hogy emiatt alakult meg a Scion. Beszéltem a Sheol I-es büntetőtelepről, amit Oxford romjaira telepítettek, hogy a koncentrált szellemi tevékenység egyfajta lángoszlopként oda vonzza az emitákat, s elterelje őket a Londonhoz hasonló citadelláktól. Azután elmondtam, hogyan szálltam metróra és futottam bele egy ellenőrzésbe, ami során megöltem két járőrt, majd az apámhoz menekültem, ahol a Felvigyázó meglőtt fluxszal.

Elmeséltem, hogyan adtak Arcturus Mesarthimnak – más nevén a Nagymesternek, Nashira jegyesének –, hogy katonát faragjon belőlem. Elmagyaráztam nekik a büntetőtelep működését, és leírtam mindegyik csoportot. Az elit rőtkabátosokat, akik a katonai szolgálatukért cserébe élvezték a rephaiták kegyeit; és a sárgakabátosokat, a komédiásokat, akiket az idegenek nyomorba taszítottak, és az aurájukkal táplálkoztak. És a világtalan kisegítőket, akiket ketrecbe zárva tartottak, amikor éppen nem dolgoztatták őket halálra. Elmondtam, hogy a rephaiták miként verték az embereket és táplálkoztak belőlünk, és hogy egyszerűen elűzték azokat, akik nem mentek át a próbáikon.

Az ital kihűlt a kezünkben.

Elmeséltem, hogyan jutottam felsőbb szintre Seb halálának árán, és hogyan edzettem a mezőn a Nagymesterrel. Beszéltem az erdei őzről és a zabálóról, meg Julianről és Lissről. Arról, hogyan próbáltuk elfogni Antoinette Cartert a Trafalgar Square-en, és hogy Nick milyen körülmények között lőtt meg engem.

A torkom kiszáradt a sok beszédtől, de a végére értem a történetnek. Mindent elmondtam nekik, kivéve a Nagymesterhez fűződő viszonyomat. Ahányszor feltártam előttük valami újat a rephaitákról, egyre nagyobb undor és rémület ült ki az arcukra, ezért biztos voltam benne: nem értenék meg, hogyan is kerülhettem ilyen közel a rabszolgatartómhoz. Nem említettem nekik a látnokzsályás emlékeket, a zenét a kápolnában, sem azt, hogy a Nagymester beengedett az álomplánjába. A finoman cenzúrázott beszámolóm alapján a Nagymester egy tartózkodó lénynek tűnt, akivel alig beszéltem, bár néha enni kaptam tőle, és végül szabadon engedett. Nicknek persze feltűntek a lyukak a beszámolómban.

– Nem értem – faggatott. – Amikor a Nagymestered a Trafalgar Square-re hozott, elengedhetett volna, ehelyett visszavitt Sheolba. Most meg azt mondod, hogy segített rajtad.

– Azért, hogy cserébe én segítsek rajta. Egyszer, 2039-ben már megpróbálta megdönteni a Sargasok uralmát. Nashira akkor megkínoztatta.

– És utána feleségül ment hozzá?

– Nem tudom, hogy a kettő összefügg-e. Lehet, hogy már akkor jegyesek voltak, amikor idejöttek.

Eliza elhúzta a száját.

– Jó hosszú jegyesség – Eliza az oldalán feküdt, meztelen lábát a kanapé párnáin pihentette. – Bár az árulás akkor is elég nyomós válóok lehetett volna.

– Azt hiszem, ez inkább a büntetés része. Nashira pontosan tudta, mennyire gyűlöli őt Arcturus. Valódi kín számára, hogy az uralkodó jegyeseként is lenézik a rephaiták.

– Miért nem ölette inkább meg az összes lázadót? Miért hagyta őket életben?

– Lehet, hogy számukra a halál nem büntetés – vélte Nick. – Ők nem halandók, mint mi, emberek.

– Azt hiszem, nekünk most ennél fontosabb dolgunk is van sok – a tévére meredtem. – A Nagymester már nem számít.

Hazug!

Olyan tisztán hallottam a hangját, mintha ott lett volna a szobában. Az emlék élénk volt, szinte újra éreztem: beleremegett a karom, a reszketés végigszaladt az ujjaimig.

– Azt hiszed, hogy a kormánnyal kötött megállapodásuk még mindig érvényben van? – kérdezett rá Nick. – Kitörtünk a telepről, ez azt jelenti, hogy a titkuk veszélyben van.

– Tutira él még a megállapodás – s a tévé felé intettem a fejemmel. – Nem hiszem, hogy a novemberár miatt fokozták a készültséget. Szerintem ki akarnak irtani mindenkit, aki tud róluk.

– És aztán? – kérdezte Eliza.

– Aztán újabb Csontszüretet tartanak, hogy pótolják az elvesztett embereket.

– De hová teszik őket? – feszegette Nick. – A régi helyre nem mehetnek, hiszen azt már ismerjük.

– Franciaországban tervezik megépíteni a Sheol II-t, de nem hiszem, hogy már nekikezdtek volna – mondtam. – Most inkább minket akarnak megtalálni.

Rövid csend állt be, melyet Eliza tört meg:

– Szóval a Nagymester segíteni akar az embereken. Most hol van?

– Nashirára vadászik.

– Nincs bizonyítékunk arra, hogy a Nagymester valóban mellettünk áll, Paige – Nick eltette a táblagépét. – A magam részéről nem bízom senkiben. A rephaiták az ellenségeink, amíg minden kétséget kizáróan be nem bizonyosodik az ellenkezője. És ez a Nagymesterre is vonatkozik.

Ezt hallva, mintha egy szöget szúrtak volna belém. Nick felállt, és kinézett a citadellára. Nem beszélhettem neki a csókról, mert őrültnek tartott volna. Megbíztam a Nagymesterben, de az is igaz volt, hogy nem értettem igazán a szándékait, sem azt, hogy ki is ő valójában.

Eliza feltápászkodott:

– Visszajössz a Seven Dialsbe, igaz?

– Kiléptem – válaszoltam.

– Jax visszavenne. Számodra most a Dials a legbiztonságosabb hely, Jaxon pedig egész elviselhető mímeslord. Például soha nem kellett még lefeküdnöd vele. Van nála sokkal rosszabb főnök.

– Szóval legyek hálás, mert nem csinált belőlem éjjeli pillangót? Mert nem olyan, mint Hector? Te nem láttad őt, veled nem csinálta ezt! – azzal felhúztam a ruhám ujját, s megmutattam neki a jobb karomon világító fehér heget. – Jax megőrült!

– Mikor ezt csinálta, nem tudta, hogy te vagy az!

– Hát pedig azzal tisztában volt, hogy épp egy álomjárót püföl félholtra, és az egyetlen álomjáró a környéken én vagyok.

– Ez nem vezet sehova – jegyezte meg Nick a homlokát masszírozva. – Eliza, mondd meg Jaxonnak, hogy Paige és én nemsokára visszatérünk a Dialsbe. Addig viszont ki kell találnunk valamilyen megoldást.

Eliza elkomorodott.

– Mire?

– Hát, valamit tennünk kel a rephaitákkal! Nem hagyhatjuk, hogy egy újabb Csontszüretet szervezzenek.

– Hát, ehhez én nem értek – azzal felvette a kabátját. – Nézd, megmentettük Paige-et, most már jobb lenne, ha mind… újra dolgozni kezdenénk, mint régen. Jax szerint rengeteg bevételtől estünk el, mióta eltűntél. Tényleg szükségünk lenne rád a Gardenben.

– Te tényleg vissza akarsz engem küldeni a feketepiacra?! – nem tudtam parancsolni magamnak, döbbenten meredtem rá. – A Scion egy bábkormány! A látókat haláltáborokba küldik!

– Mi senkik vagyunk, Paige. Ha meghúzzuk magunkat, akkor soha nem kerülünk oda.

– Nem vagyunk senkik! Mi vagyunk a Hét Pecsét, a központi cohors egyik legjelentősebb bandája. És ha a Scion nem lenne, meghúzni sem kellene magunkat, nem lennénk bűnözök sem, sőt! Azonnal össze kell hívnunk a szindikátust, mielőtt még beüzemelik az érzékelőpajzsot.

– És aztán?!

– Harcolunk.

– A Scionnal?! – Eliza a fejét rázta. – Ugyan már, Paige! Az Abnormális Unió soha nem egyezne bele ilyesmibe.

– Kihallgatást kérek tőlük, és elmagyarázom nekik a helyzetet.

– És szerinted hisznek majd neked?

– Hiszen ti is hisztek nekem, nem? – bár az arcát elnézve, ebben nem voltam teljesen biztos. Felálltam. – Hiszel nekem?

– Én nem láttam, amit te – válaszolta halkan. – Nézd, azt elhiszem, hogy van ott valamiféle büntetőtábor, de benned volt egy csomó flux, és ez az egész annyira…

– Eliza, hallgass! Én is ott voltam – szólt közbe Nick.

– Nem voltam lefluxozva hat hónapig! – sziszegtem fogcsikorgatva. – Láttam, ahogy ártatlan emberek halnak meg, mert megpróbálnak elmenekülni abból a pokolból. És ez újra meg fog történni. Lesz Sheol II., aztán Sheol III. és Sheol IV. Én pedig nem vagyok hajlandó úgy tenni, mintha az egész meg sem történt volna!

Hosszasan hallgattunk.

– Megmondom Jaxnek, hogy nemsokára visszatértek – mondta végül Eliza, és a feje köré csavarta a sálját. – Remélem, hogy igazat mondtok. Már így is azt beszélik, hogy kiléptél a szolgálatából.

– És mi van, ha így van? – kérdeztem halkan.

– Csak gondold meg jól, Paige! Banda nélkül nem húzod sokáig az utcán, és ezt te is jól tudod.

Kilépett, s becsukta maga mögött az ajtót. Megvártam, míg lépteinek zaja elhalkul, aztán kifakadtam:

– Ennek elment az esze! Mégis mit gondol, mi lesz, ha beüzemelik az érzékelőpajzsot?

– Eliza fél, Paige – sóhajtott Nick. – A szindikátuson kívül nem ismer más életet. Kisgyerekként kitették, egy nyomorúságos pincében nőtt fel itt, a Sohóban. Ha Jaxon nem fogadja be, mostanra már biztosan éjjeli pillangó lett volna belőle.

Visszahőköltem. Erre nem számítottam.

– Azt hittem, vándorszínháznál dolgozott.

– Ez igaz. Ott vállalt munkát, hogy ki tudja fizetni az albérletét, de szinte minden pénzét aszterre költötte, meg bűnbarlangokban verte el. Jaxon felismerte a tehetségét, és befogadta. Biztonságos otthont adott neki, meg drága festékeket, és olyan múzsákat, akikről Eliza addig álmodni sem mert volna. Emlékszem, amikor először járt a menedéken. Annyira meghatódott, hogy zokogni kezdett. Számára a legfontosabb, hogy összetartsa a Hét Pecsétet.

– De ha elfognák, Jaxon másnap találna a helyére mást, ezt te is tudod. Jax nem rólunk gondoskodik, őt csak a képességeink érdeklik – elhallgattam, s megdörzsöltem a szemem fölötti sajgó foltot. – Figyu, tudom, hogy ez hatalmas. Sokkal nagyobb, mint amivel elbírhatunk. De ha megadjuk magunkat, biztos, hogy ők győznek.

Nick kimerülten bámult a semmibe.

– A rephaiták tudják, hogy a szindikátus veszélyt jelent rájuk nézve – folytattam. – Egy szörnyeteg, amit ők teremtettek, de irányítani nem tudják. Hector alatt azonban csak egy szemét bűnbanda vagyunk. A szindikátusnak több száz látó tagja van. Ha kártyavetés és egymás öldöklése helyett összefognánk a rephaiták ellen, meg is szabadulhatnánk tőlük! Muszáj beszélnem az Abnormális Unióval!

– Hogyan? Hector nem is tudom, mióta nem hívott össze gyűlést… – Nick elgondolkodott. – Tulajdonképpen… Hector még soha nem hívott össze gyűlést!

– Bárki kérhet meghallgatást.

– Tényleg?

– Jaxon jobbkeze vagyok, megtanultam az ilyesmit – az éjjeliszekrényről felkaptam egy írókészletet. – A szindikátus bármely tagja jogosult kérvényezni az alkirálynál a gyűlés összehívását – leírtam a folyamodványt, a szekció számával írtam alá, egy borítékba tettem, és átnyújtottam Nicknek. – Eljuttatnád ezt a Spiritusz Klubhoz?

– Ez a kérvény? Az Unióhoz?

– Hector postafiókja valószínűleg tele lesz, soha nem üríti. A Klub viszont majd küldönccel kézbesíti.

– Ha Jaxon megtudja, iszonyú dühös lesz.

– Kiléptem, elfelejtetted?

– De lehet, hogy nem bírod sokáig nélküle. Elizának ebben igaza van. Ha nem akarod, hogy a szindikátus félreállítson, szükséged van egy bandára.

– Meg kell próbálnom.

Zsebre vágta a levelet, de nem tűnt túl magabiztosnak.

– Ilyesmi nem történik egyik napról a másikra. Egy szavadat sem hiszik majd. Különben is, Hectort nem fogja érdekelni a mondanivalód. De még ha hisznek is neked, több évtizednyi, sőt, évszázadnyi megszokással és korrupcióval kell szembeszállnod. Tudod, mi történik, ha megbolygatsz egy méhkast…

– Megszúrnak a méhek – megkapaszkodtam az ablakpárkányban. – De nem várhatunk. A rephaitáknak táplálkozniuk kell, és nem sok látó maradt a telepen. Előbb-utóbb eljönnek értünk is. Nem tudom, hogyan győzhetjük le őket, még azt sem tudom, egyáltalán le lehet-e őket győzni, de az biztos, hogy nem fogom tétlenül várni, hogy döntsenek az életemről. Erre képtelen vagyok, Nick!

– Nem – szólalt meg hosszú hallgatás után. – Ezt én sem viselném el.

CSAK ÖT MARADT

Másnap nem történt semmi új. Az azt követő nap sem. Aludtam, míg sütött a nap, s éjjel ébren voltam.

Az Abnormális Unótól nem jött válasz. Úgy döntöttem, várok egy hetet, akkor újat nyújtok be. A Spiritusz Klub küldöncei gyorsak voltak, de Hector napokig se nyúlt a postaládájához. Nem tehettem mást, vártam. Nem tudtam, mi történik az Arkhónban, és anélkül terveket sem szőhettem. Egyelőre Nashiráé volt a terep.

Az ötödik napon végignéztem a sérüléseimet. A hátamon lévő zúzódás sárgásbarna folttá halványult, és a legtöbb apró vágás is begyógyult. Meghallgattam a híreket – továbbra sem mondtak semmi érdekeset –, s közben legyűrtem a háziúrféle reggelit.

Nick elhozott nekem néhány felszerelést a Seven Dialsből, többek között a DL2R-t, vagyis a Danica által „Döglött Látók Létfenntartó Rendszeré”-nek becézett készüléket, ami életben tartott, amikor hosszabb ideig használtam a képességemet. Lefeküdtem az ágyra, és az arcomra helyeztem a maszkot. Napok óta nem jártam az álomplánomban, de ha harcolni akartam, a testemen kívül a képességemet is karban kellett tartanom. Most, hogy beérett, a szellemem lett a legerősebb fegyverem. Bekapcsoltam a lélegeztetőt, és visszavonultam az elmémbe.

Fájt saját énembe merülni. Amikor végre sikerült áttörnöm, hervadó pipacsok simítottak végig az arcomon. Kinyitottam lelki szememet. A napfényes zónám szélén álltam, azon a biztonságos helyen, ahol meleg van, s ahol a szép dolgok élnek. A lábam körül szirmok, felettem forrón ragyogó ég, és meleg szellő simogatja a bőröm.

A pipacsmező nagy foltokban kitépve pusztult. Ez volt az elmém szövete: sebzett, megtépázott, mintha valami pokoli gép szántotta volna fel.

Letérdeltem, és tenyerembe szórtam egy halódó pipacs magjait. A kezem érintésétől minden egyes porszem apró szárat növesztett és virágot hozott. De ezek már nem pipacsok voltak, hanem sötétvörös, apróbb szirmú, tűzillatú virágok.

Adónisz vére. Az egyetlen dolog, ami egy rephaitát elpusztíthat. A virág vörös hullámként áradt szét az álomplánomon.

Ezernyi piros szellővirág.

* * *

Nem próbáltam álomjárni. Időre volt szükségem, amíg egy ilyen óriási mentális vihar elült, ezért jó néhány napig nem léphettem be az éterbe.

Számba vettem a lehetőségeimet. Valószínűnek tűnt, hogy Hector nem válaszol a kérvényemre, s akkor egyedül kell támadásba lendülnöm. Ezzel azonban két komoly gond volt: a tisztelet és a pénz. Jobban mondva ezek hiánya.

Ha tényleg kiszállok Jaxon bandájából, rengeteg pénzre lesz szükségem az életben maradáshoz. A menedéken a párnámba varrva volt némi tartalékom. Esetleg Nickkel alapíthatnánk egy új bandát… Ha összedobnánk a Jaxontól kapott fizetésemet, és Nick Sciontól kapott bérét, a pénzből talán vásárolhatnánk magunknak egy menedéket egy külső szektorban. Aztán nekiláthatnánk szövetségeseket gyűjteni.

Összefont karral álltam az erkélyen. Az egyetlen dolog, amit nem lehet megvásárolni, az a tisztelet. Nem voltam mímeskirálynő, és Jaxon nélkül még csak egy mímeslord jobbkeze sem.

Voltak bizonyos szabályok, amiket be kell tartani egy új banda alapításakor. Először is engedélyt kell kapnunk a helyi mímeslordtól vagy mímeskirálynőtől, és az alkirálynak is áldását kell adnia ránk, márpedig ilyen talán még soha nem történt. Ha enélkül próbálkozunk, gyorsan elvágják a torkunkat, és azokét is, akik elég bolondok vagy önzők voltak ahhoz, hogy csatlakozzanak hozzánk.

Ha visszatérek Jaxonhoz, biztosan tárt karokkal és tárt pénztárcával fogad, és még örömtáncot is lejt. Ha viszont nem vagyok hajlandó neki dolgozni, nemcsak azt a kevés tiszteletet veszítem el, amit eddig kivívtam magamnak, de számkivetett is leszek a szindikátusban. Ha pedig Frank Weaver vérdíjat tűz ki a fejemre, a látók, akik így elkerültek, egymáson taposva tolonganak majd, hogy kiadjanak az Arkhónnak.

Jaxon ugyan nem mondta ki, hogy nem hajlandó harcolni a rephaiták ellen, de nem tehettem úgy, mint aki nem látja ezt a másik Jaxont, akit mostanában ismertem meg. Talán arra volt szükség, hogy félholtra verjen a Trafalgaron meg fojtogasson a réten, hogy ráeszméljek: Jaxon veszélyes ember, aki bármikor képes ártani a társainak.

Akárhogyan is, úgy tűnt, ő az egyetlen esélyem arra, hogy az Unió tagjai elé jussak. Talán az a legjobb, ha visszatérek a Seven Dialsbe, és meghúzom magam. Mert annál, hogy Jaxon Hall a főnököm, csak egyetlen rosszabb dolog volt a világon, ha Jaxon Hall az ellenségem.

Dühösen elfordultam az ablaktól. Nem bujkálhattam itt örökké! Meggyógyultam, ideje volt visszatérni a Seven Dialsbe, és szembenézni Jaxonnal.

Nem. Még nem. Először Camdenbe kell eljutnom. Ivy oda készült, és tudni akartam, jól van-e.

A ruhászsákom az ajtón lógott. Bevittem a fürdőszobába, és a tükör előtt összeállítottam az álruhámat. A fekete szövetkabátot övvel szorítottam le, s felhajtottam a gallérját, hogy eltakarja a nyakamat. Csúcsos kalapot nyomtam a fejembe, hogy ne látszódjon a hajam. Ha lehajtottam a fejemet, a nyakam köré tekert vérvörös selyemsál elfedte a véraláfutásos számat is.

Az ártó szellemek elhárítására képes finom veretű függő az ágykereten lógott. A nyakam köré csatoltam, és két ujjam közé fogtam a medál szárnyait. Nagyon aprólékosan kidolgozott ötvösmunka volt, bizonyára sok pénzt kaphatnék érte London utcáin, ahol sok veszélyes és gyilkos alak garázdálkodott szellemalakban.

Valaha imádtam bevetni magam a város labirintusába, szerettem erőt meríteni a romlottságából. Régen egy pillanatig sem tétováztam volna azon, hogy kimenjek-e az utcára. Még az NBER-ek sem zavartak, és kézben tartottam kettős életemet, ahogyan sok más látó is. Könnyen észrevétlen maradtam, elkerültem a bekamerázott utcákat, biztos távolságot tartottam a látó járőröktől, és soha nem álltam meg senkinek. Leszegett fejjel és nyitott szemmel jártam, ahogyan Nick tanította. Most azonban már tudtam, hogy mindez csak díszlet, és hogy az árnyak között bábosok mozgatják a szálakat.

A rám törő rettegéstől majdnem a kanapéra omlottam, de hirtelen megpillantottam magam, ahogy sérülten, rettegve várom, hogy a Scion fogdmegjei rám törjék az ajtót, és megértettem: ha most nem indulok el, akkor valószínűleg soha többé nem is fogok. Kinyitottam hát az ablakot, és kiléptem a tűzlétrára.

Hideg szél csapott az arcomba. Megtorpantam, s vagy egy percig félelemtől dermedten álltam.

Szabadság. Hát az ilyen.

Rám tört a remegés. Megmarkoltam az ablakpárkányt, és visszahúztam a lábam a szobába. Idebent biztonságban vagyok, nem lenne szabad elhagynom!

De a város volt az életem. Azért harcoltam körömszakadtáig, hogy visszatérhessek ide, azért ontottam a véremet. Izzadt kézzel megmarkoltam a létrát. Úgy ereszkedtem minden egyes fokra, mintha ez lenne életem utolsó mozdulata.

Amint leléptem az aszfaltra, rögtön a hátam mögé néztem, és az étert vizsgáltam. Egy közeli telefonfülke mellett egypár látó álldogált és beszélgetett, egyikükön sötét szemüveg. Rám sem néztek.

Camden jó negyven perc sétára volt. Idegesen a kalapom alá tömködtem a hajamat, hogy egy csepp szőkeség se látsszon ki. Emberek haladtak el mellettem, beszélgettek és nevetgéltek. Eszembe jutott, hogy amikor még London utcáit jártam, én sem nézegettem az embereket. Más akkor miért bámulna meg engem?

A főút felé haladtam, ahol motorok zúgtak és kocsilámpák pásztáztak a házak falait. A környék illegális taxijai mind foglaltak voltak, és egyetlen engedély nélküli riksa sem állt meg, hogy felvegyen. Ragyogó fehér taxik, velotaxik és peditaxik csillogó fekete ülésekkel. Vakítóan fehér, íves ablakú, háromemeletes buszok, csupa neonfény, horgonymintás zászlók és felhőkarcolók, amik látszólag a csillagokig érték. Minden túl fényes, túl gyors és túl hangos volt számomra. Villanyvilágítás és zaj nélküli utcákhoz szoktam, ahhoz képest ez a világ tiszta őrület. Az én züllött, szent SciLO-m, börtönöm és otthonom.

Hamarosan megpillantottam a Piccadilly Circust. Nehéz lett volna nem észrevenni az épületekre felhúzott, hatalmas képernyőket, amiken hirdetések és propaganda elektronikus áradata villogott. Az előkelő helyeket természetesen a Brekkabox és a Floxy, a hirdetési piac két nagyágyúja foglalta el, a kisebbek pedig a táblagépekre való alkalmazásokat hirdették: az Eye Spyt, a Busk Trustot, meg a KillKlockot… Ezek mind a rendes polgárokat segítették, hogy kiszúrják, illetve elkerüljék a látókat, vagy csak jól szórakozzanak a kárukon. Az egyik széles monitoron viszont egy sor biztonsági figyelmeztetés futott: A POLGÁRI FIGYELMETLENSÉG KÁROS! AZ ÉBER EGYSÉGEI SZOLGÁLATBAN VANNAK. MINDEN LÁTÓGYANÚS TEVÉKENYSÉGET AZONNAL JELENTSEN A BŰNELHÁRÍTÓ SZERVEKNEK! KÖVESSE FIGYELEMMEL A KÖZBIZTONSÁGI BEJELENTÉSEKET! Hihetetlen nagy volt itt a lárma: zenefoszlányok vegyültek a gépzajjal, szirénasüvítéssel, a riksák zörgésével s az emberi beszéddel. Az oszlopok alatt lámpahordozók ácsorogtak, magasba tartották jellegzetes, zöld lámpásukat, és védelmet kínáltak a járókelőknek a rájuk leselkedő látók ellen. A riksák felé vettem az irányt.

Egy világtalan nő haladt előttem karjára vetett, bézs színű kabáttal és Burnish-stílusú, testhez álló, vörös bársonyruhában. Telefonját a vállával szorította a füléhez:

– …legyél már hülye! Majd kinövi! Nem, éppen egy oxigénbárba megyek, de szerintem még odaérek az akasztásra – azzal nevetve bemászott a várakozó riksába.

A korlát mögött várakoztam ökölbe szorított kézzel. A következő riksa az enyém volt. Ennek az elektronikus rásegítéssel rendelkező könnyű járgánynak a vezető mögötti zárt fülkéjében akár két személy is utazhatott. Bemásztam az egyikbe.

– A Camden Marketbe legyen szíves – mondtam a tőlem telhető legtisztább angol kiejtéssel. Ha kerestek, bizonyára ír akcentusra vadásztak.

A riksa észak felé, a II-4-es irányába vágott át az I. cohorson, én pedig hátradőltem az ülésen. Kockázatos volt így utazni, de volt valami felszabadító is abban, ahogy itt utaztam merészen a SciLO szívében, és senkinek sem tűntem fel. Tizenöt perccel később már a fuvardíj után kutattam a zsebemben.

Camden Town, a II-4-es közepe külön világ volt, ahol látók és világtalanok a színek, a zenék és a tánc kavalkádjába merülhettek. Hetente párszor házaló kereskedők érkeztek a csatornán keresztül más citadellákból származó árukkal és ételekkel, az utcai árusok pedig gyümölcsbe rejtve árulták a numeneket és az asztert. Az illegális tevékenységek melegágya volt ez a piacváros, bár egy szökevény számára nagyon is biztonságos. A látó ÉBER-ek soha nem számolták fel ezt a piacot, leginkább azért, mert sokan közülük még mindig itt vásároltak, sőt a legtöbben itt töltötték az idejüket, amikor épp nem voltak szolgálatban. S a piac egyik kétes látványossága volt London egyetlen illegális mozija, a Kis Bolhás.

A zsilip felé indultam, el a tetoválószalonok, oxigénbárok, olcsó nyakkendőket és órákat áruló bódék előtt. Kisvártatva a Camdeni Hippodrom elé értem, ami nappal előkelő ruhaüzletként, éjjel pedig diszkóként működött. Citromsárga copfos férfi állt a bejáratnál. Messziről láttam, hogy érzékelő: a látók gyakran az aurájukhoz illő színre festették a hajukat vagy körmüket. Persze ezt a kapcsolatot csak a látók fedezhették fel. Megálltam előtte.

– Ráérsz?

Rám pillantott.

– Attól függ. Helyi vagy?

– Nem. A Sápadt Álmodó vagyok, az I-4-es mímeslordjának jobbkeze.

Erre elfordította a fejét.

– Nem érek rá.

Felvontam a szemöldököm, de nem hátráltam meg. Az arcáról semmit nem tudtam leolvasni. A legtöbb látó a jobbkéz szó hallatán haptákba vágta volna magát. A szellememmel jó erősen meglöktem az elméjét, ettől felkiáltott.

– Hé! Mi a szart akarsz?

– Én sem érek rá, érzékelő! – elkaptam a grabancát, és a szellememet fenyegetően közel tartottam az álomplánjához. – Nem érek rá játszadozni.

– Nem játszadozom veled! Nem is vagy már a mímeslord jobbkeze – nyögte ki. – Azt beszélik az utcán, hogy összekülönböztél a Fehér Béklyózóval.

– Azt beszélik? – próbáltam leplezni a döbbenetemet. – Hát ezt rosszul hallottad, érzékelő. A Fehér Béklyózó és én egyáltalán nem különböztünk össze. Segítesz hát, vagy megvárod az alapos fejmosást?

Hunyorogva végigmért. A sárga kontaktlencse eltakarta a pupilláját.

– Mit akarsz hát? – szólt végül.

– Agatha Butikját keresem.

Kirántotta a ruháját az ujjaim közül.

– Az a Stables Marketben van, a zsilipen túl. Kérj tőle vérgyémántot, akkor segíteni fog – összefonta alaposan kitetovált karját. A rajzok fő témája a csontváz volt: csontok táncoltak az izmaira festve. – Még valami?

– Egyelőre ennyi volt – eresztettem el. – Kösz a segítséget.

Mordult egyet, én pedig ellenálltam a kísértésnek, hogy újra meglökjem az elméjét. Otthagytam, és továbbmentem a zsilip felé.

Az előbbi elég kockázatos húzás volt. Ha a pasas rongybaba lett volna, biztosan nem hagyja, hogy így ugráltassam. Ezt a területet az ő bandájuk uralta. Azon kevés gengszterek közé tartoztak, akik saját egyenruhát is kitaláltak maguknak: halszálkacsíkos mellényt és patkánycsontból készült karkötőt hordtak, és festették a hajukat. A mímeslordjuk nevét az egész szektorban félve suttogták, de nagyon kevesen látták a saját szemükkel is az Ócskást.

Jaxon ezek szerint máris elhíresztelte, hogy nem vagyok többé a jobbkeze. Meg akarta ingatni a szindikátusbeli helyzetemet, hogy visszakényszerítsen magához. Sejthettem volna, hogy nem vár sokáig.

Messziről megéreztem a Camden Lock zsilip bűzét. A tajtékos zöld vízen algás, málló festékes oldalú csónakok várakoztak, mindegyiken egy-egy kereskedő hirdette az áruját.

– Vegyék, csak vegyék! – rikácsolták.

– Cipőfűzőt tessék, tízet adok két fontért!

– Forró pitét, vigyék a forró pitét!

– Öt penny az alma!

– Frissen sült gesztenye, egy adag egy pénz!

Az utolsóra felkaptam a fejem. A valaha gyönyörű sötétpiros csónakról lemállott az arany minta, és oldalát Scion-ellenes felirat rondította el. A parázson gesztenyék sültek, az X alakú vágáson kibuggyant a belsejük. Amikor közelebb léptem, a keménykalapos árus széles mosollyal üdvözölt. A parázs fénye a szemében táncolt.

– Szabad a kis hölgynek egy kis sült gesztenyét?

– Kérek – átnyújtottam neki a pénzt. – Agatha Butikját keresem. Azt mondták, erre találom. Ismeri?

– Itt van, a sarkon! A mozgóárus salepet szokott árulni előtte, meghallja, amint odaér – megtöltött gesztenyével egy papírtölcsért, aztán meghintette vajjal és szemcsés sóval. – Parancsoljon!

Átvágtam a piacon, és igyekeztem magamba szívni a dolgukra siető emberek nyüzsgésének hangulatát. A Sheol I-ben nyoma sem volt ennek a pezsgő energiának, ott minden szót suttogva mondtunk ki, és mindenhová zaj nélkül léptünk. Londonban a látók számára az éjszaka volt a legveszélyesebb időszak, mert ilyenkor vadásztak ránk az ÉBER katonák, de ez volt a napszak is, amikor képességeink a legerősebbek voltak, amikor duzzadtunk a tettvágytól. Éjjeli lepkék voltunk, vonzott minket a sötétség.

A butik kirakatában hamis ékkövek csillogtak, s előtte valóban salepet árult egy lány. Botanomanta volt, égkék hajában orchidea virított. Elsiettem mellette.

A bolt ajtaja felett apró csengő csilingelt, amikor beléptem. A tulaj, egy fehér csipkesálba burkolózó, vézna, idősebb hölgy fel sem pillantott. Külsejét a végletekig az aurájához illesztette: tépett haját, körmét, száját és szemhéját is rikító neonzöldre festette – beszélő médium volt.

– Mi tehetek érted, kedvesem?

A világtalanok azt hihették, a láncdohányzás miatt ilyen rekedt, de én tudtam: a szellemek használták el a hangszalagjait. Becsuktam magam mögött az ajtót:

– Kérek szépen egy vérgyémántot.

Végigmért. Megpróbáltam elképzelni, hogyan festenék, ha a vörös aurámnak megfelelően festeném ki magam.

– Ha nem tévedek, te vagy a Sápadt Álmodó. Gyere csak le! – krákogta. – Már várnak.

Azzal elindult a régiségeket bemutató, elfordítható szekrény mögé rejtett rozoga lépcsőn. Közben állandóan kínozta a köhögés, mintha egy húscafat akadt volna a torkán. Bizonyára hamarosan megnémul. Némelyik beszélő médium kivágta a saját nyelvét, csak hogy a szellemek ne használhassák tovább.

– Agatha vagyok. Ez pedig itt a II-4-es rejteke. Persze évek óta senki nem használta már, ugyanis vészhelyzet esetén a camdeniek ezerfelé szélednek szét.

Követtem őt a pincébe, amelynek falát belepték a polcokra zsúfolt ponyvák és poros kacatok. A szabad helyet két, patchwork takaróval leterített matrac foglalta el; egy párnahalom tetején pedig egy szál ingben ott aludt Ivy. Csupa csont és bőr volt.

– Ne ébreszd fel! – Agatha lekuporodott mellé, és megsimogatta a haját. –Szegény kicsi báránykámnak pihennie kell.

A másik matracon három látó osztozott, mindegyiken látszódott Sheol hatása: a tekintetük üres volt, a hasuk lapos, az aurájuk halvány. De legalább a ruhájuk tiszta volt. Középen ült Nell.

– Szóval neked is sikerült elmenekülnöd a Towerből – szólalt meg. – Kitüntetést érdemelnénk.

A börtöntelepen szinte alig beszélgettünk.

– Hogy van a lábad?

– Csak súrolta a golyó. Igazából többet vártam a Különleges Őrségtől. Inkább Középszerű Őrségnek mondanám őket – s összerándult az arca, ahogy a sebhez ért. – Ezt a két bajkeverőt ismered, ugye?

A barna bőrű s hajú poliglott fiú, aki fehér inge felett zsebes kertésznadrágot viselt – s akinek egyszer segítettem a Sheol I-ben – Nell karja alá fúrta a fejét. A negyedik túlélő az ideges, kicsit sovány, szeplős és fekete hajú Felix volt, aki a titkos üzenetek közvetítésével fontos szerepet játszott a lázadásban.

– Bocs, de azt hiszem, a nevedet eddig nem volt alkalmam megkérdezni – fordultam a poliglott fiúhoz.

– Semmi baj – szólt búgó hangon. – A nevem Joseph, de szólíthatsz Josnak.

– Oké – körbenéztem a pincében, és elfacsarodott a szívem. – Van még valaki, akinek sikerült megszöknie?

– Nem hiszem.

– A Whitechapelen sikerült fognunk egy illegális taxit – mesélte Felix. – Még ketten voltak velünk, de ők…

– Meghaltak – Agatha a szája elé tartott zsebkendőbe harákolt. A kendő vérfoltos lett. – A lányban nem maradt meg az étel. A fiú meg a csatornába ugrott. Sajnálom, kedvesem.

Libabőrös lettem.

– A fiú… ugye nem volt néma?

– Michael megmenekült – közölte Joss. – Azt hiszem, a folyóhoz futott, s azóta nem látta senki.

Nem volt szép dolog, hogy ettől megkönnyebbültem, hiszen egy másik látó fiú meghalt, de a gondolat, hogy Michael kárt tett magában, szinte fizikai fájdalmat okozott.

Felix megvakarta a nyakát.

– Szóval még senki mást nem találtál?

– Még nem – válaszoltam. – Igazság szerint nem is tudom, hogy merre keressem őket.

– Te hol laksz?

– Átmeneti szálláson. Jobb, ha nem tudjátok, hol. Ti itt biztonságban vagytok?

– Biztonságban vannak – vágta rá Agatha, és megpaskolta Ivy karját. – Cseppet se aggódj, Sápadt Álmodó, vigyázok rájuk. Le sem veszem róluk a szemem.

Felix tétován elmosolyodott.

– Egyelőre rendben vagyunk itt. Camden jó helynek tűnik. Különben is, bármi jobb a… annál, ahol voltunk.

Letérdeltem Ivy mellé, de a lány meg se rezdült.

– Én voltam a futtatója – mondta Agatha. Levette a csipkesálát, és az alvó lány vállára terítette. – Azt hittem, meglépett. Az összes gyerekem őt kereste, de nyomát sem találták. Akkor már tudtam, hogy begyűjtötték.

Ez a beszámoló megrendített. A futtatók ugyanis utcagyerekeket tanították be lopni vagy kéregetni, és gyakran förtelmes sérülésekkel csúfították el őket, hogy szánalomból több pénzt adjanak nekik.

– Biztos vagyok benne, hogy nagyon hiányolta őt – jegyeztem meg.

Ha észre is vette a gúnyt, nem vette magára.

– Hiányzott bizony – bólintott. – Hiányzott. Ez a gyerek, mintha a lányom lenne. Mintha a lányom – azzal felállt és megmasszírozta a derekát. – De hagylak is, tedd a dolgodat, nekem a saját ügyeimmel kell foglalkoznom…

Az ajtó hangosan kattant mögötte, a köhögése lassan elhalkult. Felix finoman megrázta Ivy vállát.

– Ébredj! Itt van Paige.

Időbe telt, amíg Ivy magához tért. Joss segített neki felülni, aztán párnákkal támasztotta körbe. A lány a bordáira szorította a kezét. Amikor sötét szemével végre megpillantott, elmosolyodott, s a szájában elővillant egy csorba fog.

– Még élek.

Joss aggodalmasan pillantott rá.

– Agatha azt mondta, nem lenne szabad felkelned.

– Jól vagyok. Agatha mindig aggodalmaskodik – mondta Ivy. – Szerintem küldjünk is egy meghívót Thubannak a halálos ágyamhoz, hadd élvezze, hogy kemény munkájának gyümölcse beérett.

Senkinek nem volt kedve mosolyogni. A lány testén lévő zúzódások látványától összeszorult a gyomrom.

– Szóval Agatha futtatott? – kérdeztem.

– De megbízom benne. Nem olyan, mint a többi. Befogadott, tulajdonképpen megmentett az éhhaláltól – Ivy szorosabbra húzta a sálat. – És elrejt minket az Ócskás elől. Sohasem kedvelte őt.

– Miért kell benneteket elrejteni az Ócskás elől? – ültem le a matracra. – Nem ő a mímeslordotok?

– Erőszakos.

– De hát minden mímeslord az.

– De ezzel nem érdemes ujjat húzni, hidd el! És biztosan nem akarná, hogy egy csapat szökevény zavarogjon a területén. Senki sem ismeri az arcát, de Agatha néhányszor már találkozott vele. Évtizedek óta őrzi ezt a rejteket. Már azelőtt ez volt a feladata, hogy én hozzá kerültem.

– És ki az Ócskás jobbkeze? – kérdezte Nell.

– Nem tudom – Ivy a megnyírt fejéhez emelte a kezét, és lesütötte a szemét. – Errefelé mindenki nagyon titkolózó.

Elhatároztam, hogy kifaggatom Jaxont erről az alakról. Már ha egyáltalán beszélek még vele.

– Akkor miért jöttetek ide?

– Nem volt hová mennünk – fintorgott Nell. – Nincs pénzünk éjjeli átmeneti szállásra, és nincsenek barátaink, akik befogadnának.

– Figyu, Paige – szólt közbe Felix –, gyorsan ki kéne találni, hogy mihez kezdünk, mert a Scion biztosan vadászni fog ránk. Túl sokat tudunk.

– Összehívtam az Abnormális Unió gyűlését. El kell mondanunk mindenkinek, amit a rephaitákról tudunk! – mondtam, mire Ivy felkapta a fejét. – London minden látójának meg kell tudnia, mit tesz velünk a Scion.

– Te megőrültél – meredt rám Ivy, a hangja remegett. – Azt hiszed, Hector majd tesz valamit ellene? Azt hiszed, érdekli egyáltalán?

– Egy próbát megér – vágtam rá.

– Megvannak a billogjaink – biztatott Felix. – Elmondjuk a történetünket. És ott van az összes látó, akinek nyoma veszett.

– Lehet, hogy ők már a Towerben vannak. Vagy mind meghaltak. De még ha el is mondanánk, amit tudunk, egyáltalán nem biztos, hogy az bármin is változtatna – vélte Nell. – Ivynak igaza van. Hector egy szavunkat sem fogja elhinni. Az egyik ismerősöm jelentett Hectoréknak egy gyilkosságot, és cserébe eszméletlenre verték.

– Kell egy rephaita, aki igazolhat minket – lelkesedett Felix. – A Nagymester segíteni fog, ugye, Paige?

– Nem tudom… – szorult el a torkom. – Nem tudom, hogy életben van-e még…

– És különben se dolgozunk együtt a rephekkel! – Ivy elfordította a fejét. – Tudjuk jól, milyenek.

– De a Nagymester segített Lissen! – vetette ellen Joss. – Láttam. Ő mentette ki a szellemsokkból.

– Akkor adj neki egy kitüntetést! – csattant fel Nell. – Én akkor sem dolgozom együtt vele. Rohadjon meg mind, ahol van!

– És mi van a világtalanokkal? – vetette fel Felix. – Azokkal együttműködhetünk?

Nell felhorkant.

– Bocs, de mégis miből gondolod, hogy a hályogosokat érdekli, mi történik velünk?

– Lehetnél egy kicsit bizakodóbb!

– Na, persze, mert a heti akasztás mindig annyira fellelkesít. Különben meg a hályogosok vagy tízszer többen vannak Londonban, mint mi – fortyogott tovább Nell. – Még ha egy kis részüket sikerül is meggyőznünk, a többség azonnal kicsinálna minket. Szóval ennyit erről a zseniális tervről.

Túl sok időt töltöttek ebbe a szűk pincébe zárva.

– Szerintem elképzelhető, hogy a világtalanok végül mellénk állnak. A Scion folyamatosan azt tanítja nekik, hogy gyűlölni kell a látókat – gondolkodtam hangosan. – Képzeljétek el, mit mondanának, ha kiderülne, hogy a Sciont látók irányítják! Elvégre a rephaiták erősebb látók nálunk, és két évszázada az ujjuk köré csavarnak minket. De először a látókra kell összpontosítanunk, nem a rephekre vagy a hályogosokra – felálltam, és a szuterénablakon át kinéztem az árukkal megpakolt csónakokra. – A mímeslordotok mit szólna, ha segítséget kérnétek tőle?

– Lássuk csak! Az enyém megverne, aztán összevagdalt karokkal az utcára lökne koldulni, ha már ilyen jól tudok hazudni…

– Miért, ki a mímeslordod?

– A Bunyós. A III-1-ből.

– Ja, értem – a Bunyós éppen olyan durva volt, mint amilyennek a neve alapján gondolná az ember. – A tied, Felix?

– Én nem voltam a szindikátus tagja – vallotta be a fiú.

– Én sem – mondta Ivy. – Csak egyszerű utcagyerek.

Felsóhajtottam.

– Joss?

– Én is utcagyerek voltam a II-3-ban. A futtatóm nem segítene rajtunk – s átkarolta a térdét. – Paige, itt kell maradnunk?

– Egyelőre – válaszoltam. – Agatha dolgoztatni fog majd benneteket?

– Hát persze. Már így is húsz utcagyereket kell etetnie. Nem élősködhetünk rajta sokáig.

– Értem, de annyi mindenen mentetek keresztül. Nell, te tíz évig voltál távol Londontól, biztos időre van szükséged, hogy újra megszokd.

– Már azért is hálás vagyok, hogy megtűr bennünket – Nell a falnak vetette a hátát. – Jót fog tenni a munka. Különben is, már el is felejtettem, milyen az, amikor az ember pénzt kap a munkájáért – tette hozzá. – És mi van a te mímeslordoddal? A Fehér Béklyózónak dolgozol, ugye?

– Beszélni fogok vele… – azzal Ivyra néztem, aki éppen a kezén lévő bőrkeményedéseket masszírozta. – Agatha tud a telepről?

A fejét rázta.

– Mit mondtatok neki? – kérdeztem.

– Hogy a Towerből szöktünk meg. Nem voltam képes elmagyarázni… Legszívesebben én is elfelejteném az egészet.

– Maradjon is így! Az igazság a legjobb fegyverünk. Azt akarom, hogy az Abnormális Unió előtt halljanak erről először, különben azt fogják hinni, hogy csak városi legenda.

– Paige, nehogy beszélj az Uniónak! – Ivy szeme elkerekedett. – Arról nem volt szó, hogy harcolunk ellenük, vagy hogy nyilvánosságra hozzuk, mi történt! Csak azt mondtad, hazaviszel bennünket! Ennyi, és semmi több. El kell rejtőznünk! Mindannyiunkat veszélybe sodorsz, ha…

– Én nem akarok rejtőzködni! – Joss halkan, de határozottan beszélt. – Helyre akarom hozni, ami elromlott.

Agatha ezt a pillanatot választotta, hogy étellel megrakott tálcával a kezében visszatérjen.

– Ideje menned, kedvesem. Ivynak pihennie kell.

– Ha maga mondja – és visszanéztem négy védencére. – Vigyázzatok magatokra!

– Egy pillanat! – Felix papírfecnit kapott elő, s rákörmölt egy telefonszámot. – Ha esetleg szükséged lenne ránk. Ez az egyik árus száma, de a nő hajlandó üzenetet közvetíteni.

Zsebre vágtam a papírt, és felmentem a korhadt lépcsőn, közben pedig Agathát átkoztam magamban. Hogy lehet annyira hülye, hogy két rábízott látót is hagy meghalni?! Egész kedvesnek tűnt, és lássuk be, hogy hirtelen szakadt rá ez a teher, de ha nem figyel oda, nemsokára Ivy követi őket az éterbe. Persze örültem, mert nem is vártam, hogy ezen a kiránduláson négy túlélőt is biztonságban, tisztán és jóllakottan találok egy olyan helyen, ahol nyugodtan alhatnak, és látók vigyáznak rájuk.

Csepergő esőbe léptem ki Agatha Butikjából. Ezután a benzinlámpákkal megvilágított, fedett vásárcsarnokban kóboroltam a rengetegféle ételt kínáló árusok, a vajtól csillogó babok, papírtálcákra halmozott sajtos sütemények, nagy adag habos, fehér meg zöldes vagy épp rózsaszín krumplipüré és az öntöttvas tepsiken sistergő kolbászok között. Amikor elhaladtam a forró csokit kínáló kereskedő előtt, nem tudtam ellenállni a csábításnak. Az ital selymes és édes volt. A diadal íze. Minden, amit az óta ettem vagy ittam, egy-egy apró győzelem volt Nashira felett.

Nemsokára már meg is ülte a gyomromat. Liss a fél karját odaadta volna egy ilyen italért.

Váratlanul taszítottak egyet a vállamon, s a pohárból kiömlött a maradék csokoládé.

– Vigyázz már! – ripakodott rám egy durva férfihang. Majdnem visszaszóltam, de a csíkok és a csont karkötő látványa lecsendesített. Rongybabák. Ez az ő területük, nem az enyém.

Maradt még néhány órám napkeltéig, az éjszakai piacról dél felé indultam hát. Figyeltem, találok-e valakit, aki elvihet, de hamar az I. cohors határához érkeztem. Egy sikátorban megálltam, hogy megnézzem az órámat. Ripacsok elhagyott menedéke volt ez, mindenfelé kiégett hordótüzek, kosz és csend. Visszagondolva, valóban nem ez volt a legmegfelelőbb hely az ácsorgáshoz. A hatodik érzékem még gyenge volt, s csak akkor éreztem meg őket, amikor már lecsaptak rám.

– No, nézd csak, ki van itt! Régi, jó barátom, a Sápadt Álmodó!

A gyomrom apró csomóba ugrott össze. Jól ismertem ezt a behízelgő hangot. Hétpróbás Hector volt az.

{*} Babits Mihály fordítása