BARTIS ATTILA

A VÉGE

MAGVETŐ

BUDAPEST

© Bartis Attila, 2015

A részleteket Franz Kafka A kastély című művéből

Rónay György fordításában idézzük

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Szerkesztette Kemény István

Felelős szerkesztő Dávid Anna

A borítót Szűcs Attila Szoba fekete kutyával című festményének felhasználásával Pintér József tervezte

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-14-3345-6

„Bölcsőt veszek, használtan is.”

Marosvásárhelyi Népújság, apróhirdetés

ELSŐ RÉSZ

Szombat hajnalban, amikor mentem ki a reptérre, még nem szállt fel a köd. Ahogy a városszéli mezőn befordult a taxi a kettes terminál felé, egy fekete kutya feküdt az út közepén. Még rángatózott. Az előttünk száguldó kocsi gázolhatta el. A taxis fékezett, félrehúzott, kiszállt. A dzsekije alól elővett egy darab acélkábelt, kétszer homlokon vágta az állatot, aztán a hátsó lábától fogva kihúzta az útszélre. Elnézést, mondta, amikor visszaült. Semmi baj, mondtam.

Szabad András vagyok, ötvenkét éves, fotográfus. Elég ismert. Pontosabban nagyon. Persze, ez önmagában még aligha ok arra, hogy az ember leírja az életét.

Azért mentem Stockholmba, hogy elvégezzenek egy vizsgálatot.

Két éve nem fényképezek. Amióta Éva meghalt.

Elöljáróban annyit még tisztáznom kell, hogy nem hiszek Istenben. Sokáig nem így gondoltam, de ezt most már tisztán látom. Ez természetesen nem Istenről szól, hanem rólam. Nincs bennem hit. A hit nélküli remény pedig nem több, mint bizonyos esélyek számolgatása. S így, mint minden számolgatás, kissé nevetséges.

Például: összecserélt-e Pesten az orvos véletlenül két leletet.

Vagy igen, vagy nem.

Ennek ellenére látnom kell azt is, hogy hiába nem vagyok alkalmas annak okát kétségbevonhatatlanul Istenben találni, a világban mégiscsak jelen van valamiféle gondviselés. Lehet, hogy hatalmasabb nálunk, lehet, hogy belőlünk fakad. Ezt senki nem fogja eldönteni.

Kornél azt mondta, írjam le az életem, ha az ember ránéz egyben az egészre, az ilyesmi el szokott dőlni magától.

(Budapest, 1960. ősz)

Azokból az időkből tulajdonképpen csak a sötétségre emlékszem. Vagy inkább homályra. Pont három év telt el ugyanabban a homályban, mint amibe Apámmal a kátrányszagú Keleti pályaudvarra érkeztünk. Teljesen mindegy volt, hogy reggel kivilágosodik, a fénytől is csak a mélyszürke lett láthatóbb. Egészen másfajta sötétség volt ez, mint amiben az előző három esztendő telt. Annak lehetett tudni a végét. Pecsétes papír volt róla, hogy három év. Az ugyan nem volt ráírva, hogy Apám helyett egy árnyék jön ki a börtönből, meg az sem, hogy mire benyit az ajtón, Anyám ebbe a három évbe belehal. De tudni lehetett, hogy három. És nincs az a természettörvény, nincs az a rendíthetetlen fizikaképlet, ami fontosabb lenne ennél a bizonyosságnál: Három. Anyám se halt volna meg semmi pénzért az első vagy második esztendőben. Ha három, akkor három. Akkor meg kell várni, amíg legalább Apám árnyéka hazaér.

Megkerestük a büfét, hogy vegyen magának cigarettát, aztán elgyalogoltunk eddig a bérházig. Többnyire itt élek most is. Kicsi volt a cipője. Vagyis eredetileg jó volt, csak a csomagoláskor megdagadt a lába, a botjával is alig tudott lépni. Kértem a bőröndjét, de nem adta ide, inkább megálltunk minden sarkon pihenni. Az utat ismerte, már járt itt, így legalább nem kellett kérdezősködnünk senkitől.

Volt egy-két ember az utcán, nyitottak a boltok. A házfelügyelő épp húzta ki a kukákat. Apám vele is találkozott már, most engem mutatott be neki, aztán feljöttünk a lakásba.

A kulcs szorult, az előtérben nem volt villany. Egy-egy csupasz körte lógott a szobákban, huszonötösök. Azok működtek. A konyhában százas. Apám megkérdezte, melyik szobát választom. Kinéztem az ablakokon, ugyanoda lehetett látni mindkettőből. Mondtam, hogy mindegy, így a másodikat választottam, amelyikben éppen voltunk. Apám behozta az előtérből a bőröndöm. Egy ideig téblábolt, kereste a helyét, végül a szoba közepére tette le. Én néztem a szemközti házat. Egy idős nő odaát épp virágot locsolt egy nejlonfüggöny mögött.

Amúgy nem volt teljesen üres a lakás, az előző lakóktól itt maradt egy-egy matrac, az én szobámban a két ablak között egy pozdorja íróasztal székkel, az Apáméban egy ruhásszekrény. Le volt esve az ajtaja. Meg persze, a két cserépkályha. A konyhában egy Otthon tűzhely, s egy piros kredenc, szintén pozdorjából. Ugyanilyen mosogató. Ez volt az első, amit Apám halála után kidobtam.

Megfogtam a széket, és átvittem középre, a bőrönd mellé. Inkább oda ültem, mint az asztalhoz. Az valahogy mégis az enyém volt. Apám megkérdezte, hogy becsukja-e a két szoba közötti ajtót. Mondtam, hogy igen. Szárnyas ajtó, segítettem a reteszt lenyomni. Becsuktuk, aztán úgy maradt.

Hallottam, ahogy kattan a zár a bőröndjén. Majd, ahogy sír. Aztán abbahagyja, és visszakattintja a zárat. Aztán nem hallottam sírni többé soha.

Beszólt, hogy lemegy zsömléért meg valami felvágottért. Mondtam, hogy jó. Miután csukódott a bejárati ajtó, még vártam egy darabig, végül csak rászántam magam, és kimentem pisilni. Egy csótány szaladt át a fürdőszobán. Lekapcsoltam a villanyt és inkább a konyhában, a mosogatóba pisiltem. Utána hagytam folyni a vizet mindaddig, amíg Apám a zsömlékkel, húsz deka párizsival, meg egy Budapest-térképpel visszajött.

Az én szobámban ettünk, mert ott volt az asztal. Én az élére állított bőröndömre ültem, Apám a székre. A morzsát a papírzacskókkal együtt a vécébe dobtam, aztán Apám kiterítette a térképet, és megmutatta, hogy hol vagyunk.

Azt jegyezd meg, hogy párhuzamos a Lenin körúttal. A November hetedikén leszállsz, és a Népköztársaságon elindulsz a Hősök tere felé. Jöhetsz földalattival is, de nincs messze. Vagy végigjössz a Majakovszkijon. Szív. Szív utca nyolc. Ez mindig legyen nálad, és akkor nem tévedsz el, fiam.

Úgyhogy összehajtottam és eltettem, és attól kezdve évekig nálam volt. Nem is nagyon tévedtem el. Igaz, egyelőre még fogalmam nem volt róla, honnan is érkezhetnék villamossal a November hetedikére. Csak másnap jöttem rá, hogy már itt élek ebben a városban, és még nem léptem ki a lakásból. Akkor elővettem a térképet, és megnéztem, merre kell a Dunához menni. Az első sarkon balra, aztán a Leninen jobbra, végig. A lépték alapján pont annyira volt, mint tőlünk a Kiserdő. Tehát semmi szükség villamosra.

(a hídon)

Átellenben a sarkon akkor még megvolt a trafik. Oda jártunk később telefonálni is. Bementem és vettem egy csomag cigarettát. A férfi kérdezte, hogy milyet kérek. Csak azt ismertem, amit Apám szívott, a Sellőt. Így abból vettem egy csomaggal. Az csak két forint volt. A gyufa nem jutott eszembe. Egyből eltaláltam a Dunáig, már alkonyodott. Felmentem a hídra, hogy egyszerre mindkét partját lássam. Az egyik gyalogostól tüzet kértem. Még nem cigarettáztam soha, bár nyugodtan megtehettem volna. Azt tudtam, hogy szédülni fogok, így megkapaszkodtam a korlátban. Alattam örvénylett, mögöttem elment egy villamos. Remegett a híd.

Jött egy nő a gyerekével. Aztán két férfi. Aztán egy másik nő, szürke őszi kabátban, akiről messziről azt hittem, hogy Imolka. Az első cigarettától még tényleg szédültem, de nem annyira, mint szerettem volna. Amikor a másodikhoz tüzet kértem, a férfi nekem adta a gyufát, így nem kellett többet kéregetnem. A villamos ellenére elég sokan jártak át gyalog a hídon. Ennyi idő alatt otthon már legalább ötször lett volna kinek köszönnöm. Mire a tizediket elszívtam, már szétfagyott a szélben mindenem. Azt reméltem, hogy az a nő, aki Imolkára hasonlított, majd ugyanitt fog visszajönni, de nem. Igaz, akkor se történt volna semmi. Jobbról egy vár, balról egy parlament, középen teherszállító hajó.

(a raktáros)

Eredetileg úgy volt, hogy a teherautó a bútorainkkal három nap múlva érkezik. Vettem seprűt, felmosórongyot. A házfelügyelőtől szereztem vödröt meg létrát. Korbán Gyulának hívták, egyedül élt. Hátul az udvarban, a közös vécék mellett volt a szolgálati lakása. Kivitte a kukákat, télen sózta a járdát, feljelentéseket írt, más dolga nem nagyon volt. Azt hiszem, Apámon és rajtam kívül mindenki tartott tőle a házban. Nekünk nem volt miért. Egy házfelügyelőnél sokkal magasabb rangú felügyelők írták a jelentéseket Apámról. Kitakarítottam, bár nem volt túl nagy kosz. A rádiónk a teherautón volt, így nem tudtam rádiózenére takarítani, de a parkettet viaszos ronggyal végigfényesítettem, ahogy Anyámmal szoktuk. Végül nem hoztak semmit. Apám várt még egy napot, aztán elment érdeklődni. Valami gond van a szállítólevéllel, ezért nem érkezett még meg a teherautó, de két napon belül itt lesz, ezt mondták a telefonba. Aztán, hogy rossz címet adtunk meg, és visszament Mélyvárra minden. Nem adtunk meg rossz címet.

Apám már a harmadik naptól dolgozott. Raktáros volt a temető mögött, a gumigyárban. Ez legalább a lába állapotán nem rontott. A börtön óta bot nélkül már nem nagyon tudott járni. Igaz, előtte is mindig használt botot. Már gyerekkora óta. Sikerült elintéznie, hogy gimnáziumba kerüljek, bár ennek semmi értelme nem volt, hiszen úgyse mehettem volna egyetemre. Igaz, valószínűleg egyébként se mentem volna. Rosszak az ebbéli képességeim. Pont annyit jártam be órákra, amennyi ahhoz kellett, hogy ne rúgjanak ki. Így legalább nyugodtan igazoltathattak, nem voltam közveszélyes munkakerülő. Amíg Selyem Adél oda nem került az iskolába, közelebbi kapcsolatom senkivel nem nagyon volt.

Apám néha elment megkeresni egy-egy régi pesti ismerősét. Volt, aki már az ajtóban megkérte, hogy többé ne keresse, volt, aki csak akkor, amikor megtudta, hogy nemrég szabadult. Persze, olyanok is voltak, akik meghívtak vasárnapi ebédre. Meg akiktől ruhákat kaptam, néha könyvet. Sőt, igazából ők voltak többen. Sokkal többen. És nem ők tehetnek róla, hogy belevesztek ebbe a sötétbe. Azok is belevesztek, akik az ajtót csak láncnyira merték kinyitni.

Ismerősöknél karácsonyoztunk volna, de lemondták. Nem félelemből vagy rosszindulatból, hanem mert a gyerekük kórházba került. Így Apámmal otthon maradtunk. Lent, a csarnoknál már pakoltak az árusok, de még meg tudott venni egy fenyőt. A karácsonyfatalp is a teherautón volt, meg a díszek, így csak simán letámasztottuk a sarokba. Gyertyánk az volt, pár hete kellett kérjek a házfelügyelőtől, amikor kiment a biztosíték. Meggyújtottam, odaálltunk a fa elé, és elénekeltük a Csendes éjt. Aztán Apám bement a szobájába, és áthozta a Zorkijt, meg egy tekercs Forte filmet.

Boldog Karácsonyt, fiam.