ATHENAEUM

ATHENAEUM
Budapest

Copyright © Leitner Olga, 2015

ISBN 978-963-293-488-4

Elektronikus könyv
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Előszó

Van egy olyan enyhe félelmem, hogy az emberek többsége nem olvassa el a könyvek előszavát. Jelen esetben nyilván örülnék, ha ez másként lenne, de azt is megértem, hogy ezt a könyvet a Kedves Olvasó mohón, az első néhány lapot türelmetlenül átlapozva kezdené el felfalni. Én is pont ezt tettem vele. Leültem, aztán akkor álltam fel, amikor véget ért. Közben pedig felváltva volt AHA-élményem, vagy vinnyogtam a röhögéstől.

Ha az ember lánya, fia betér egy könyvesboltba, és véletlenül ráborul egy önismereti könyvekből álló kupac, simán ott leli alatta a halálát, annyi van belőlük. Jómagam pszichológusként azt vallom, hogy kellenek is meg nem is, ilyen határozott az álláspontom a kérdésben… Van, ami segít, van, ami nem, mindenkinek lelke rajta, mennyit hasznosít az önsegítő irodalomból. És persze azon is, melyiket választja.

Leitner Olga könyvét én választanám. Elfogult vagyok, hiszen a szerző régi ismerősöm, de nem csak emiatt: pont ilyen rekordgyorsasággal olvastam el a Bakker, anya lettem! című előző könyvét is, annak ellenére, hogy a gyermekem már nem a pelenkás, hanem lassan az egyetemista korszakát éli.

Ugyanazzal a humorral – és ami sokkal fontosabb: ugyanazzal a pengeéles logikával – íródott ez a könyv is. Ha még nem nyelt el minket a sok áltudományos vagy épp érthetetlenül tudományos önsegítő könyv, akkor ebből valóban sokat megtudhatunk a férfinemről. Annak ellenére, hogy többnyire a nőket tartják teljesen érthetetlennek, a férfiakat pedig egy cserepes muskátlihoz szokták hasonlítani…

A könyv rendkívül humorosan megoldásokat ad. Nemcsak tipizál, hanem sokat segít abban is, hogy felismerjük: „Jé, azta, pont ebbe a típusba futottam bele negyvenhétszer, miért is?! Hűha, az én pasim is pont ennyire szószátyár, amikor nekem épp ahhoz van kedvem, hogy leszedjem róla a keresztvizet!”

Olgi könyve azonban nemcsak szókimondó és humoros, hanem tényleg tanít is. Bridget Jones óta tudjuk, hogy nemcsak a férfiak nem tudnak megfejteni minket, hanem ez fordítva is igaz. Az angolszász könyvpiac pedig ontja a könnyed, és időnként használható bulvárpszichológiát.

Itthon is szembe kell néznünk azzal a ténnyel, hogy bizony a hagyományos férfi-nő szerepek mentek a levesbe, kaptunk helyette hímsovinizmust, szexista magatartást, szingli, gyereket nem szülő, karrierista nőket, gyesen lévő férfiakat, és még sorolhatnám. Nem az a baj, hogy a nemi szerepek változnak, sokkal inkább az, hogy nehéz az új szerepben megjelenő nőket és férfiakat megérteni. Fura, sokszor idegen világ ez. Azt láttuk otthon, hogy apa dolgozik, anya meg rántott húst süt a konyhában. Nem beszélve a bölények elejtéséről a törikönyvekben. Most meg feminin férfiakkal és férfias nőkkel vagyunk körülvéve, a szerepek keverednek, mindkét nem öntudatos, és egyszerre vannak jelen a szabados felfogású és a konzervatív nézetek a gender-témáról. Hogy egy nőnek a konyhában a helye. Vagy hogy ideje lenne már, hogy több nő legyen a nagyvállalatok élén, nem beszélve a nagypolitikáról. Hogy a férfiak egy része negyvenévesen is „mama-hotelben” lakik, halomban állnak a diplomák a fiókjában, vagy hogy 35 fölött minden második férfi elvált.

Ebben a kusza világban kalauzol a könyv valami egészen fergeteges humorral. Kiválóan jellemzi az átlagpasit, aki mellett az átlagnő áll értetlenül, hiszen ő egész másként reagálna. És aztán elmagyarázza, hogy az átlagpasi miért nem úgy reagál…

Leitner Olga könyve mögött komoly pszichológiai ismeretek állnak. A sokszor kíméletlen, időnként kellemesen vulgáris, szlenggel teli, és folyamatosan vicces fejezetek mögött ott van az a tudás, amellyel felvértezve egy kicsit tényleg jobban meg lehet érteni a férfiakat. Tudjuk mi ezt valahol mindannyian, de azért jobb leírva látni… És jobb úgy leírva látni, hogy nem gabalyodunk bele a szakkifejezések örvényébe, hogy aztán arra ébredjünk: túlmentünk a megfelelő metrómegállón. Így is arra fogunk eszmélni, csak éppen azért, mert könnyű benne úgy elmerülni, hogy oda-vissza utazgatunk közben a négyes metró teljes vonalán.

Végül álljon itt egy történet a férfiakról és a nőkről. Mindegyikünk tud legalább egyet, ami jellemző, hát ez is az.

Meghiúsult randevú után, amire a pasi nem ment el, a nő a következőket gondolja: túl kövér vagyok/túl sovány vagyok, túl sokat beszéltem/túl keveset beszéltem, nem tetszik neki a hajam, a lábam, a szemöldököm íve, a ruhám, az anyám, a kutyám.

Meghiúsult randevú után, amire a nő nem ment el, a pasi a következőt gondolja: biztos nem ért rá…

Ezzel a sztorival nem azt akarom mondani, hogy a férfiak egyszerűek, hanem azt, hogy mi, nők vagyunk kicsit túlbonyolítva. Kombinálunk, mindent továbbgondolunk, jön a mire én, és mire ő; és erre én, és erre ő – holott csak oda kellene figyelnünk rájuk egy kicsit. Itt az alkalom, hogy ebből a könyvből megtegyük.

Borsos-Kőszegi Erika
pszichológus

Bevezető

Mindig is szerettem írni. A gimiben dekadens életérzésű verseket, mert ugye a kamaszkor átka, hogy ha valami gáz van, akkor letargiába esnek a lányok, ha meg valami jó dolog történik, akkor a lakattal ellátott naplóinkba örökítik meg, ami velük történik. Akkor még nem volt digitális fényképezőgép, meg viber, meg facebook, hogy megosszuk a dolgainkat. Abban az időben még csak napló volt, meg barátok. Amit cikinek éreztünk, azt a naplóba írtuk. Ami publikus volt, azt a barátnőinkkel osztottuk meg. De egy valami abban az időben is úgy volt, mint ma: a lányok és a nők legtöbb gondolatát a fiúk és a férfiak töltötték ki – és ez aligha változott az évtizedek során.

Amikor megírtam az első könyvemet, már akkor is ott motoszkált bennem a gondolat, hogy én biza’ szeretnék írni erről az érdekes „faj”-ról is, amiről azt tartják, hogy oly egyszerű, mint az amőba. De akkor mégis miért foglalkoznak velük ennyit a nők? Ha olyan rém egyértelmű minden cselekedetük, akkor miért beszélünk róluk órákat, és miért van az, hogy ha két akár vadidegen nő egymásra néz a párjuk jelenlétében, rögtön tudják, mire gondol a másik? Rengeteget gondolkodtam azon, hogy van-e jogom könyvet írni a férfitársadalomról úgy, hogy nem vagyok sem pszichológus, sem valami szakavatott ember – egyszerűen láttam, tapasztaltam, hallottam, olvastam, és bátran állítom, hogy az idő előrehaladtával nemhogy jobban értenék a nők a férfiakat, épp ellenkezőleg: totál homály uralkodik ebben a kérdésben. Ezernyi kérdés és megannyi, válasz nélküli agyalás. Miért olyanok, amilyenek? És nekünk, nőknek, miért olyan fontos, hogy megértsük őket? Vagy, ha megérteni nem is akarjuk őket, akkor meg miért foglalkoztat minket ennyire ez a téma?

Voltam egy lagziban, ahol a nevem vagy az alapozó nélküli fejem alapján-e, nem tudom, de csodával határos módon felismertek az asztalnál, s tudták, hogy már írtam egy könyvet a gyerekről. Hebegtem-habogtam, igen, én írtam, csukladozott a hangom, mert hát mégsem vagyok egy hú, de nagy író, és mégis felismertek. Mellesleg tök jó érzés volt, na, de jött a kérdés:

– Írsz még más könyvet is?

– Igen – motyogtam –, amire jött az újabb kérdés:

– Miről?

– Hát… izé… a férfiakról… Néha igen, elbizonytalanodom, hogy tisztem-e könyvet írni az erősebbik nemről úgy, hogy semmilyen tudományos magyarázatom nincsen, csupán néhány reprezentatívnak nem mondható felmérés és interjú van a birtokomban a férfi nemet illetően, s emellett a tapasztalataimra és a szűk-bővebb barátnői-ismeretségi körre alapozva írok meg egy olyan könyvet, ami lehet, hogy olyan szinten veri ki a biztosítékot a férfiaknál, hogy a hátralévő életemben álcáznom kell magam. – Szóval a férfiakról – mormogtam az orrom alatt, mire az asztalnál ülő hangadó hímnemű felnevetett, hogy én bizony róluk semmi olyat nem tudnék írni, amivel ő és férfitársai ne lennének tisztában. Erre az összes csaj összenézett az asztalnál, mindegyiknek az a tipikus kacér, huncut női mosoly villant meg a szája sarkában, ami azt jelentette, de bizony igen, tudnék. Ekkor tudatosult bennem, hogy igen, ezt a könyvet meg kell írni, mert mi, nők, igenis hasonlóan gondolkodunk a férfiakról, legalábbis az én korosztályomba tartozók többségét ugyanazok a kérdések foglalkoztatják, ugyanazok a dolgok zavarnak minket, és ugyanazokon a furcsaságokon morfondírozunk, vagy tépjük ki a hajunkat mind egy szálig.

Tisztában vagyok azzal, hogy ingoványos talajon lépkedem, és hogy lesznek olyan nők, akik nem értenek egyet a leírtakkal. Lesznek olyan férfiak is, akik azonnal a fejemet vetetnék, mert amit leírtam, az szerintük mind hazugság. Ezért szeretném előrebocsájtani, hogy amit ebben a könyvben olvastok, azok nem kitalációk. Nincs benne semmi túlzás, semmi ferdítés. Igazi, valós, hús-vér nők élményei, tapasztalatai vannak benne, melyek segítségével hol nyersen, hol szomorúan, de legtöbbször mégis inkább elgondolkodtatóan és viccesen tárom fel azt, hogy a nők mit gondolnak az erősebbik nem viselkedéséről. A megkérdezett férfiak is valós személyek, s mivel képtelenség lett volna több száz véleményt beleszőnöm a könyvbe, így a legtipikusabb, legelgondolkodtatóbb, vagy éppen a leggázosabb válaszok kerültek bele.

A könyv célja a szórakoztatás, és nem az, hogy a férfitársadalmat degradáljuk, ezért csak annyit mondhatok: akinek nem inge, ne vegye magára. S mint ahogyan a köztudatban a nőkről is keringenek szúrós poénok, meg szőkenős viccek, a nőknek is engedtessék meg, hogy maguk között olyan őszinteséggel beszéljenek a férfiakról, amilyen őszintén csak lehet… Persze a nőkről is sok mindent el lehetne mondani, mert azért nekünk is vannak faszságaink, persze, hogy vannak, de azért nő létemre hadd ne én szidjam a női nem képviselőit. Azt majd megteszi valaki más, akinek az ablaka alatt én fogok majd állni, és paradicsommal fogom dobálni, mert mégis hogy képzelte, hogy ilyeneket írt az ember lányairól. Addig viszont nálam van a labda. És ezt ki is használom.

Egyik nagyon kedves barátom mondta, hogy ez a könyv tipikusan olyan lesz, amit a strandon olvasnak majd a bugyuta nők lángosevés közben, s bár ő ezt inkább pejoratívan értette, nekem mégis jólesett: ez nem egy szakkönyv, nem pszichológiai tanulmány, hanem olyasvalami, amin nők százai vagy ezrei fognak jókat kacagni, vagy agyalni, és közben a fejüket fogják, hogy úristen, ők is hasonlókat tapasztaltak, és, de jó, hogy nincsenek egyedül ezekkel a problémákkal. Szóval szeretném neki is megköszönni az őszinte, bár időnként egy kicsit bántó nyilatkozatait. Továbbá a szűk családi körömnek is örök hála a motiválásért, azért, hogy bíztak bennem, és maximálisan támogattak e könyv megírásában, azért pedig maxi respect a szüleimnek, hogy nem tagadtak ki a családból a sok randa dumáért. (De, hogy kapni fogok még érte, az tuti.)

Szeretném megköszönni a rengeteg barátnőmnek, számtalan nőnemű ismerősömnek és megannyi férfinak is, hogy segítették a munkámat, mivel az éjszakába nyúló beszélgetések, a kérdőívek kitöltése és őszinte, kíméletlen megnyilvánulásaik révén olyan információk birtokába kerülhettem, melyek nélkül nem születhetett volna meg ez a könyv. Hozzáteszem: amellett, hogy rendkívül vicces volt hallani a különböző helyzetek, témák hol a nők, hol a férfiak szemszögéből elvégzett elemzését, úgy vélem, hogy igen elgondolkodtató beszélgetések voltak ezek. A férfiak által kitöltött kérdőíveken hol sírtam a nevetéstől, hol pedig napokat agyaltam, mert nem értettem, hogy mit nem értenek a kérdéseimen, illetve, hogy én mit nem értek az ő válaszaikon. A lényeg, hogy rengeteget tanultam belőle, igyekszem hátralévő életemben is hasznosítani ezeket a tapasztalatokat, de az alapvető tényeken azonban ez mit sem változtat: Én is csak egy nő vagyok, női aggyal, s akármennyire is szeretném, továbbra sem fogom megérteni én sem a férfiakat. De azt hiszem, ez így van jól.

Mit is akarnak a nők?

Milyenek vagyunk, és mit akarunk? Mit várnánk el a férfiaktól? Vagy már annyira tombol a feminizmus, hogy ugyanolyan lazasággal vesszük a párkapcsolatot, mint a pasik egy része? Legyen egy jó szexpartner, hétvégi partner – nevezzük akárminek –, érezzük jól magunkat valakivel mindenféle kötelezettség nélkül, a függetlenségi zászlónkat lobogtatva? Vagy lelkünk mélyén, ösztöneink által vezérelve mégiscsak vágyunk egy szerető férjre, gyerekekre, saját családra? De milyen lenne az ideális férj- vagy apajelölt? Létezik egyáltalán? Létezik valaki, aki megért minket, aki figyel ránk, aki nem csak az ágyába akar hurcolni minket? A nők nem adják fel. Mert egy nőnek minden gondolata a férfi. Ha van, akkor azért, ha nincs, akkor azért. Ha udvarol, akkor azért, ha megcsalt, elhagyott minket, akkor meg azért. Mindig van okunk velük foglalkozni. Egy dolog változik csupán: Az, hogy örömmámorban úszunk tőlük, vagy éppen a letargia lesz úrrá rajtunk. Tök mindegy. Életcélunk: A férfi. De miért?

Szőke herceg, fehér lovon, ugyanmá’!

Erre már mindenki csak legyint, meg az egész szerelemre is. Mindenki belefásul a kapcsolatába, vagy éppen racionális érveken alapuló szövetségest keres magának: Legyen a pasinak lakása, autója, jól fizető, stabil munkahelye, egyszóval egzisztenciálisan álljon úgy, ahogy az a nagykönyvben meg van írva. Nem baj, ha nem jóképű, az se számít, hogy vannak-e közös érdeklődési pontok, vagy sem. Lehessen rá alapozni, lehessen vele családot tervezni, legyen egy megbízható pont az életünkben, meg anyagi biztonságot nyújtson oszt’ csókolom.

Pedig a nőknek kell a szerelem. Harmincon túl is kell. Észérvek ide vagy oda, egy nő a szerelem érzése nélkül üres, fénytelen, színtelen, szagtalan. Olyan, mint egy kifakult ruhadarab.

Én még hiszek abban, hogy létezik valaki, akinek az érintésébe beleremegek. Aki úgy ér hozzám, úgy csókol meg, hogy beleszédülök, és elcsendesedik minden körülöttem. Létezik valaki, aki titokban nézi, ahogy alszom, és simogatja közben az arcomat. Akinek tényleg minden gondolata én vagyok, és várja, őrülten várja, hogy mikor ölelhet át, húzhat magához olyan szorosan, hogy összeroppant. Létezik valaki, aki ugyanúgy vágyik arra, hogy kócos fejjel odaégessük reggel a pirítóst, hogy elázzunk együtt az esőben, hogy forraltborozzunk a szakadó hóesésben, hemperegjünk a homokban a tengerparton. Aki vágyik arra, hogy levakarhatatlan vigyorral a fejünkön csak nézzük egymást hosszú-hosszú percekig. Arra, hogy egy órákig tartó dugóban összevesszünk valami baromságon, majd egymás nyakába borulva kibéküljünk, és elmondjuk századjára, ezredjére is, hogy nem tudok nélküled élni. Valaki, akitől eszemet vesztem, és aki miatt nekimennék a világnak is, érte, vele…

Létezik valaki, aki nem akar megváltoztatni, nem kritizál, nem oktat ki, nem prédikál, hanem csak szeret, szeret, és szüntelenül szeret, úgy, ahogy vagyok, olyannak, amilyen vagyok. Valaki, aki odaadja a dzsekijét, ha fázom, aki letörli a könnyemet, ha sírok, és aki velem együtt nevet, ha megbotlom és orra esek. Aki kicseréli helyettem az izzót a kocsiban, betakar éjszaka, és néha hoz egy szál kórót, akkor is, ha nincs szülinapom, mert tudja, hogy szeretem. Létezik valaki, akinek én leszek a szerelme, a lelki társa, a legjobb barátja, a szeretője, a kedvese, a párja, a cimborája, a mindene, az élete. Aki nem úgy gondol rám, mint az élet szükséges velejárójára, mert ugye nem akarunk egyedül meghalni, és nem úgy, mint egy házisárkányra, egy hisztis nőre, vagy a hátán egy púpra. Hanem úgy, hogy én jelentem neki azt a valamit, ami nélkül az ő élete is üres és értéktelen lenne. Mint az enyém, ha ő nem lenne.

Még hiszek benne, hogy létezik valaki, aki igenis szétszórja a szobában azokat a nyamvadt rózsaszirmokat, gyertyákkal pakolja körbe az ágyat, majd füstölőt gyújt, zenét tesz be, és utána szerelmeskedni akar velem. Nem dugni. Nem lefeküdni. Szerelmeskedni! Amikor úgy néz rám, és én úgy nézek rá. Amikor egy érintés többet jelent tíz orgazmusnál. Amikor egy csók olyan, mint egy ősrobbanás. Amikor az, hogy közösen vesszük a levegőt, felér bármilyen vallomással.

Létezik valaki, aki viccből összeborzolja a hajamat, pedig tudja, hogy utálom. Valaki, aki röhög rajtam, ha beégetem magam. Valaki, aki ha kell, bátorít, máskor visszafog. Ha kell, kérdez, ha kell, hallgat. Aki, ha kell, támogat, vagy utamra enged, hogy hadd szárnyaljak egyedül. Aki tudja, mikor szóljon, s mikor maradjon csendben. Mikor nyugtasson és vigasztaljon, vagy mikor mondja, hogy nem, semmi sincs rendben. Legyen ő az a valaki, aki a másik felem, a jobbik énem. S, hogy létezik-e ez a férfi? Igen. Nagyon remélem!

Amilyen bonyolult, olyan egyszerű…

Van egy négyéves kisfiam, és van egy nagyon jó szomszédom is, akinek van egy szintén négyéves kislánya. A két kis lurkó nagyon szereti egymást, rengeteget bandáznak együtt, s ha nincs más dolgunk, át szoktak jönni hozzánk, így mi, anyukák is elvagyunk, meg a gyerekek is jól szórakoznak. A minap is így történt, s én elkezdtem megfigyelni őket, hogyan játszanak egymással. Roppant mód érdekes felismerés volt, amikor észrevettem, hogy mennyire csajosan viselkedik a kislány, és mennyire tipikusan pasis attitűdjei vannak a fiamnak. Lenyűgöző volt számomra, hogy ilyen kisgyerekként is kódolva van bennük az, hogy hogyan kell viselkedni a másik nemmel, hogyan kell packázni vele, miként érvényesül a húzd meg, ereszd meg-taktika, s hogyan kell felhívni magukra a figyelmet, majd fenntartani a másik érdeklődését. Mindezt úgy, hogy egyetlen párkapcsolati könyvet nem olvastak, nem böngészik a Gary Chapman-idézeteket, és nem ülnek végig hosszas, neves pszichológusok által tartott előadásokat sem, hogy megértsék az ellenkező nemet. Szórakoztató és vicces, ugyanakkor ámulatba ejtő és kabbalisztikus volt figyelemmel kísérni, ahogy a kislány semmi perc alatt elcsavarja a fiam fejét. Irigyeltem, komolyan. A kérdés magától adódott: Felnőtt korunkra miért hal meg bennünk ez a képesség, miért mi loholunk a pasik után, és miért adjuk egyre alább az igényeinket velük szemben, ahogy öregszünk?

Tovább figyeltem őket, s rájöttem, hogy a kislány legegyértelműbb jelzése a kisfiam felé az volt: Nem érdekelsz, nem foglalkozom veled, én elvagyok magamban is. Így indult. Átjött, leült festeni, rajzolni, meg sem szólalt, rá se nézett a fiamra. Az meg, csórikám, ugrált körülötte, szólongatta, beszélt hozzá, jobbnál jobb ötletekkel bombázta, hogy mit játszanak együtt:

– Van kedved vonatozni?

– Szeretnél velem orvososat játszani?

– Lenne kedved mesét nézni?

Közben látszódott rajta az izgalom, hogy ő most aztán mindent bevet annak érdekében, hogy közös kapcsolódási pontot találjon a leányzóval, de az rá sem hederített, csak rántott egyet a vállán, s flegmatikusan odamorogta:

– Most nincs kedvem, nem látod, hogy festek?

A kis pasi azonban nem adta fel, de nem ám: hozott neki almalevet, nyalókát, majd előbányászta az összes játékát és dvd-jét, majd ismét hozzá fordult:

– Mit szeretnél játszani? Hozzak neked még valamit? Nem vagy éhes?

– Mondtam, hogy ne zavarj, most festek – válaszolt a kiscsaj úgy, mint egy királykisasszony.

Eszméletlen, hogy kislányként milyen képességekkel rendelkezünk, s aztán hogyan mondunk le olyan évezredes normákról, mint például az udvarlás, csak azért, hogy minket válasszon a férfi. Totál feladjuk önmagunkat, s ahogyan öregszünk, úgy tesszük alacsonyabbra, majd még alacsonyabbra a mércét, míg nem kapunk egy kurva nagy pofont az élettől, s a léc ismét a legmagasabb ponton tündököl. De erre meg kell érni. Egyébként mi csesszük el, ez szent meggyőződésem. Sírunk, nyöszörgünk, hogy miért ilyenek a pasik, miért nem hív, miért nem udvarol, miért nem törődik velünk jobban, s közben az egészről mi magunk tehetünk. A tartásunkat sutba vágjuk, és előszeretettel mondunk le számunkra fontos dolgokról, mert kishitűek vagyunk. Holott elfelejtünk egy dolgot: Ha egy férfi jelen akar lenni az életünkben, jelen lesz. Taktikától függetlenül. Ott lesz, mert kellünk neki, akar minket, tervez velünk. Jelen van. Mindig, minden körülmények között, kifogások és magyarázatok nélkül. Ott lesz, mert ő ott akar lenni.

Az igazi nőknek nem kell taktika, nem kell trükk. Csak önmaga kell, és akkor nem lehet előtte akadály. Nincs az a ruha, az a parfüm, az a dekoltázs, az az ékszer, az a cipő, az a smink, amivel magához tudná édesgetni a kiszemelt férfit, ha az nem akar jelen lenni. Ha egy férfiben megmozdul valami – azon kívül –, akkor az csakis önmagunkért történik. Azért, ami belül van, a lelkünkben. Ha kellünk, jönni fog. Ha nem, akkor nem. Ez a jelenség amilyen bonyolult, olyan egyszerű is egyben. Csak mi, nők fordítjuk meg a dolgot, s nem is látjuk, hogy mi tesszük bonyolulttá.

Ha egy férfi jelen akar lenni egy nő életében, akkor jelen lesz. A többi csak kifogás.

Ezt egy nagyon kedves jó barátom mondta még régen, amikor dühöngtem, hogy két napja nem keresett az általam eddig potenciális nagy Ő-nek kiszemelt férfi. Keres? Nem. Akkor nem érdeklem. Mi, nők azonban nem elégszünk meg ennyivel, ez számunkra nem válasz. Mert ugye ott voltak a jelek: Úgy nézett rám, úgy fogta meg a kezem, úgy csókolt meg. Úgy szeretkeztünk, hogy beleremegett a világ is, és úgy bókolt, hogy a fal adta a másikat. Akkor mégis miért nem keres? Nem értjük. Hívjuk minden barátnőnket, pszichológusunkat, anyánkat, Bözsi nénit, mindenkit. Hátha valaki valami épkézláb magyarázattal tud szolgálni, mert a pasi nem fog, az fix. Sőt, ha a lelkizés szagát érzi a levegőben, úgy eltűnik az életünkből, mint annak a rendje. És egyedül maradunk a gondolatainkkal: Akkor miért adta azokat a bizonyos jeleket? Fordítsuk meg a kérdést: Adott egyáltalán bármilyen jelet az a szerencsétlen, vagy csak mi képzeltünk bele többet, mint amennyit kellett volna?

A nők szeretnek csacsogni, elemezni, kombinálni. Egyszerűen nem létezik olyan nő, aki, ha szerelmes, s úgy érzi, megtalálta élete nagy szerelmét, akkor képes lenne megmaradni a racionalitás talaján, és józanul gondolkodni a férfi viselkedése, tettei kapcsán. Mi, nők, úgy vagyunk kódolva, hogy figyeljük a jeleket, bújjuk a párhoroszkópokat és cikkek százait olvassuk el, hogy vajon miből tudhatjuk meg, hogy a lila köd nem csak a mi szemünk előtt lebeg?

De úúúúgy csókol…

Igen, lehet, hogy a csókjában ott van minden érzelem, miért is ne? A férfiak többsége szeret csókolózni, ez nekik is egyfajta előjáték, és az érzékiségük egyik kifejező eszköze. De attól, hogy egy számodra romantikus vacsora után úgy csókol meg, hogy neked földbe gyökerezik a lábad, az az ő részéről még nem biztos, hogy többet is jelent. Egy csók, és más semmi, mint tudjuk. Ne emeld fel a telefonod, hogy beszámolj a barátnődnek arról, hogy tuti, hogy ez a férfi lesz a befutó.

…és úúúúgy ölel…

Persze, hogy átölel. Egy jó barátot is át lehet ölelni, meg egy nőt is át lehet ölelni, de ez még nem azt jelenti, hogy az élete hátralevő részét veled akarja eltölteni. Továbbá azt sem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy a férfiak is tudják már, nagyjából mi kell a nőnek. Ha csak ímmel-ámmal ölel át, úgy, hogy a két keze a derekadon van, kábé, mintha csárdásoznátok, te meg már majdnem, hogy megfojtod, mert úgy kulcsolod át a nyakát, akkor pontosan tudják, hogy ezt szóvá fogod tenni: Naaaa, ölelj már át! Ezt elkerülendő, inkább jó szorosan magukhoz húznak.

Jelen van az életedben!

Sorolhatnánk még ezeket a jeleknek nem minősülő hablatyokat, de minek. Minden nőnek más a jel, de hiába a jel, ha mellette mégsem érzed azt, amit kellene. Nem érzed biztosnak a párodat, nem érzed azt a ritka, felfoghatatlan és megközelíthetetlen érzést, ami táptalaja egy valóban hosszú távú, sikeres és őszinte érzelmeken alapuló kapcsolatnak. Ilyenkor van az, hogy órákig vagy képes a legjobb barátnőddel beszélni ezekről az idióta jelekről, szinte már bedilizel a sok kérdésbe, és nem is jutsz előbbre, csak egy helyben toporogsz: De ha úgy ölel, akkor miért nem hív fel? De, ha úgy csókol, amiből érzem, hogy szeret, akkor miért nem mutat már be a családjának?

Nos. Azért, mert ezek a jelek csak a Te jeleid. A férfiakhoz ettől sokkal egyszerűbb a kulcs: Ha jelen akar lenni egy férfi az életedben, akkor jelen lesz. Ha nem, akkor nem. Függetlenül attól, hogy hogyan csókol, és hogyan ölel át. Hogy naponta hányszor mondja, hogy szép vagy, vagy, hogy piros rózsát, esetleg fehéret vitt neked. Tök mindegy.

Egy férfi, ha valóban szeret, és tervez veled, akkor jelen van az életedben. Mindegy, milyen formában. Jelen van. Hív, ír, keres. Látni akar, hallani akarja a hangod, amikor csak lehet. Keresi a társaságod, nem éri be párperces légyottokkal. Jelen van a mindennapjaidban is: tudja, mi a kedvenc kajád, milyen filmet szeretsz, és milyen öblítőt használsz. Mert figyel, mert érdekli minden, ami veled kapcsolatos. A lehetőségeket és a megoldásokat keresi, nem pedig a kifogásokat. Célja, hogy minél többet lehessen veled, hogy minél többet tudjon meg rólad. Ezek a férfi jelei. A jelenlét. A Te életedben. Semmi más.

A férfiak jelei

Hajj, de rég is volt, amikor még általános iskolába jártunk, és órákig csináltuk reggel a frizuránkat az anyánktól csórt hajlakkal azért, hogy tetszünk annak a fiúnak az osztályból. Vagy az évfolyamból. Még az illatára is emlékszem, sőt, arra is, hogy baromi jó tartása volt, elég volt egy fújás, az akkor trendinek számított, oldalra álló mini frufru, ami egész nap úgy áll, mint a cövek. Lehet, hogy még egy kis Impulse sprayt is magunkra fújtunk a kellő hatás érdekében, így utólag visszagondolva iszonyú büdös, azaz igazi pacsuli szaga volt. Abban az időben még elég volt egy pillantás, és máris tudtuk, hogy tetszünk valakinek. Nem lehetett félreérteni. Ő ránk nézett, mi vissza, és tudtuk, hogy érdekeljük. Egyértelmű jeleket adtak akkor a fiúk: meghúzták a hajunkat, ellopták a tolltartónkat, vagy fellöktek minket tesiórán, persze felsegíteni már derogált nekik, mert akkor a haverok szétszívatták volna érte. Így volt ez még abban az időben is, mikor néhai nagymamám ment anyukámért az iskolába, s várta őt a suli kapujában. Egyszer csak arra lett figyelmes, hogy két suhanc az ő lányáról beszél, s éppen az egyik azt ecsetelte a másiknak, hogy a Katikát bizony jól meg kellene verni.

– Miért is? – kérdezte a másik.

– Mert szép és tetszik nekem.

Menyire vártuk az órák közti szünetet is, hogy a zsibongóban elkaphassuk a tekintetét, és egész napra bearanyozza a napunkat! Csak felelni ne kelljen, mert biztos, hogy akkor beégünk, mert nem készültünk fel annyira, vagy mert orra esünk a táblához menetelve egy osztálytársunk táskájában.

Voltaképp semmit nem változunk tinédzserkorunk után, mert ugyanazt az érzést keressük, ugyanaz a vágyunk: szerelmesnek lenni, és ezt az érzést addig fenntartani, amíg csak lehetséges.

A férfiak sosem voltak a szavak emberei, a tetteikből viszont mi magunk nem sokat értünk, tehát nem marad más hátra, mint, hogy cselekedeteiket szavakkal elemezzük ki, de nem velük, hanem nőtársainkkal. Ez a konzekvens magyarázata tehát annak, hogy a nők miért a barátnőjükkel beszélnek meg mindent: hát azért, mert a férfiak többségével nem lehet. Egyszerűen lehetetlen. Persze tisztelet a kivételnek, de ugye most nem róluk van szó.

Tehát mindegy, hogy a hajunkat húzza meg az egyik, vagy elgáncsol minket a másik, a lényeg az, hogy jelen akar lenni az életünkben. Vagy így, vagy úgy, de keresi az alkalmat, hogy figyeljünk rá. Ez a tuti jel, kérem szépen. Ez. Nem az a leszórt, kurva rózsaszirom a padlón, amit valamelyik filmben látott, és a fogát szívva megcsinálja nekünk, mert ezzel akar minket levenni a lábunkról.

Udvarlás? Az meg mi?

Nők milliói olvadoznak a hollywoodi romantikus filmeken, és képzelik magukat a főszereplő nő helyébe, titkon remélve, hogy egyszer az életben legalább ők is átélhetik, amit a filmvásznon látnak. Működő kémia százméteres távolságban is, szemezés, flörtölés, majd telefonszámcsere, izgatott készülődés az első randevúra, gyomorgörcs, amikor megszólal a telefon, hasmenés a budin a találka előtt tíz perccel, majd romantikus vacsora, az első csók és az az igazi, jóleső szenvedés utána pár órával, pár nappal, hogy: Mikor ír már? Mikor hív már?

Mindig arra várunk, hogy úgy udvaroljanak nekünk, ahogyan az a nagykönyvben meg van írva. Adjon egyértelmű jeleket a férfi, hogy tetszünk neki és hengereljen le minket a dumájával. A hajdani Kő kóla?-kérdés is rendkívül frappáns ismerkedési szöveg, de harmincon túl általában ennél többre vágyunk. Tini korunkban lehet, hogy jót rötyögtünk rajta, de érett nők lévén már igenis elvárjuk, hogy egy férfi legyen férfi minden pillanatban. Tudja, hogy mit akar, vegyen le minket a lábunkról, legyen határozott, erőt sugárzó, vicces és céltudatos, domináns.

Az első randin igenis hozzon valami apróságot: legyen az egy szál kóró, vagy valami tényleg apró dolog. Nem, nem az ára a lényeg, hanem a figyelmesség. Szeretnénk. Ettől érezzük többnek magunkat, ettől fogjuk azt gondolni, hogy a pasi készült a randira, és nem csak úgy beesett egy félidőben. Ez olyan, mint amikor Valentin-napra megbeszélik a párok, hogy senki nem vesz a másiknak semmit, mert az egész már egy elcsépelt, semmitmondó szar, de ha mégis kapunk valamit, akkor aztán valóban madarat lehet velünk fogatni. (Persze, ha nem kapunk semmit, akkor tudomásul vesszük, és ezért nem verjük ki a balhét, félreértés ne essék.)

Egy férfi nagyon érdekes dologról számolt be nekem… … …

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado
athenaeum@lira.hu

Felelős kiadó: Nyáry Krisztián
Szerkesztette: Tegyi Tímea
Műszaki vezető: Rácz Julianna
Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Nagy Lajos
Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Megjelent 2015-ben, Budapesten.
ISBN 978-963-293-488-4
© Minden jog fenntartva!

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0