CLAIRE NORTH

Harry August
csodálatos élete

ATHENAEUM

ATHENAEUM
Budapest

A fordítás alapjául szolgáló mű
Claire North: The First Fifteen Lives of Harry August

Copyright © 2014 by Claire North
Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2015

ISBN 978-963-293-490-7

Elektronikus könyv
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Ezt most neked írom.
Az ellenségemnek.
A barátomnak.
Te már tudod, biztos, hogy tudod.
Vesztettél.

1. fejezet

A második kataklizma a tizenegyedik életemben, 1996-ban kezdődött. A szokásos módon haldokoltam: jó meleg, morfiumos ködben, amelybe a kislány úgy hasított bele, mintha jégkocka szánkázott volna végig a gerincemen.

Ő hétéves volt, én hetvennyolc. Ő hosszú lófarokban viselte egyenes szálú, szőke haját, nekem pedig galambősz volt a hajam, már ami maradt belőle. Rajtam kórházi köntös volt, amelyet arra terveztek, hogy sterilen megalázzon, rajta pedig világoskék iskolai egyenruha és nemezsapka. Lábát lógázva gubbasztott az ágyam szélén, és merőn a szemembe nézett. A mellkasomba dugaszolt szívmonitort vizsgálgatta, majd miután konstatálta, hogy kihúztam a riasztót, kitapintotta a pulzusomat, és megszólalt:

– Kis híján lekéstem magát, dr. August.

Németül, berlini kiejtéssel beszélt hozzám, de a világ bármely nyelvén szalonképesen tudott volna megszólalni. Megvakarta hátul a bal lábát, amely a kinti eső hatására viszketni kezdett a fehér térdzokni alatt. Vakarózás közben így folytatta:

– Küldenem kell egy üzenetet vissza, a múltba. Már amennyiben az idő itt fontosnak mondható. Szóval kapóra jön, hogy ön éppen haldoklik, mert így megkérhetem, hogy adja át az üzenetemet az eredeti Klubjainak, úgy, ahogy nekem is átadták.

Próbáltam megszólalni, de összeakadtak a nyelvemen a szavak, így nem mondtam semmit.

– Közeleg a világvége – mondta a kislány. – Az üzenetet az ezer évvel előttünk járó generációk indították útjára, attól kezdve száll gyerekről felnőttre, az időben visszafelé haladva. Közeleg a világvége, és nem tehetünk ellene semmit. Úgyhogy most magán a sor.

Rádöbbentem, hogy egyedül thai nyelven jönnek ki a torkomon összefüggő szavak, és a szám egyetlen szót tud formálni: miért?

És ez a szó, hadd tegyem sietve hozzá, nem arra vonatkozott, hogy miért ér véget a világ.

Hanem arra, hogy miért számít ez.

A kislány elmosolyodott. Nem kellett kimondanom, mire gondolok, anélkül is értette. Közelebb hajolt és a fülembe súgta:

– Közeleg a világvége, hiszen mindig közelegnie kell. De most kezd felgyorsulni.

Ez volt a vég kezdete.

2. fejezet

Kezdjük az elején.

A Klub, a kataklizma, a tizenegyedik életem, meg az azt követő halálesetek – egyik sem békés körülmények között zajlott –, mind-mind jelentéktelen apróságnak tűnnek, a kirobbanó, majd ellankadó erőszak felvillanásainak, ok nélküli megtorlásnak, amíg meg nem értjük, hol kezdődött ez az egész.

A nevem Harry August.

Apám Rory Edmond Hulne, anyám Elizabeth Leadmill – igaz, már jócskán benne jártam a harmadik életemben, amikor minderről tudomást szereztem.

Nem tudom, mondhatom-e, hogy apám megerőszakolta anyámat, vagy sem. A törvény erői nehézségekbe ütköznének, ha ítélkezniük kellene az ügyben: lehet, hogy egy okos ember könnyen el tudná téríteni az esküdtszéket egyik vagy másik irányba. Úgy értesültem, hogy anyám nem sikítozott, nem állt ellen, sőt, még csak nemet sem mondott, amikor apám a fogantatásom éjszakáján közeledett hozzá a konyhában, és a szenvedély huszonöt dicstelen percében – már amennyiben a féltékenység és a tomboló düh is szenvedélynek minősül a maga nemében –, a konyhalányt eszközként használva bosszút állt hűtlen feleségén. Ilyen értelemben tehát anyámat nem kényszerítették, ugyanakkor, úgy vélem, védhető álláspont, hogy húsz év körüli lányként, aki apám házában élt és dolgozott, és apám pénzétől, valamint a család jóindulatától függött a jövője, nem volt esélye ellenállni: a helyzete bírt akkora kényszerítő erővel, mint egy torkához nyomott késpenge.

Mire anyám terhessége kezdett láthatóvá válni, apám visszatért Franciaországba, ahol egészen az első világháború végéig aktív frontszolgálatot teljesített, mint a Skót Gárdaezred meglehetősen középszerű őrnagya – márpedig egy olyan fegyveres konfliktusban, ahol olykor egyetlen nap leforgása alatt teljes ezredek semmisültek meg, a középszerűség fölöttébb irigylésre méltó tulajdonság volt. Így aztán apai nagyanyámra, Constance Hulne-ra maradt a feladat, hogy 1918 őszén ajánlólevél nélkül száműzze anyámat a házából. A férfi, aki később a fogadott apám lett, és aki bármely vérrokonomnál igazabb apám volt, a póniszekerén vitte el anyámat a helyi piacra, majd otthagyta pár shillinggel a tárcájában, meg azzal a javaslattal, hogy próbáljon segítséget kérni más, bajba jutott hölgyektől. Végül egy Alistair nevű rokon, aki csupán nyolcadrészben osztozott anyám genetikai állományán, de a gazdagsága bőséges kárpótlást jelentett a családi kötelék gyengeségéért, munkát adott anyámnak edinburgh-i papírgyárában. Amikor azonban anyám kiterebélyesedett, és egyre kevésbé volt alkalmas a feladata elvégzésére, egy kisfőnök, akit vagy három fok választott el a ranglétrán a tényleges döntéshozótól, szép csöndben kiakolbólította. Anyám kétségbeesésében írt a biológiai apámnak, de a levél agyafúrt nagyanyám kezébe került, aki megsemmisítette, mielőtt apám elolvashatta volna anyám esdeklő szavait. Így aztán anyám 1918 szilveszterén az utolsó pennyjeiből jegyet váltott az edinburgh-i Waverley pályaudvaron a Newcastle-ba tartó vonatra, és Berwick-upon-Tweedtől jó tízmérföldnyire északra vajúdni kezdett.

Világra jöttömnek, amelyre az állomás női mosdójában került sor, csupán két ember volt tanúja: egy Douglas Crannich nevű szakszervezeti aktivista meg a felesége, Prudence. Úgy értesültem, hogy az állomásfőnök az ajtó előtt őrködött, nehogy betévedjen egy ártatlan, mit sem sejtő nő. A háta mögött összekulcsolt keze meg a hóval koronázott, szemébe húzott sapkája, én legalábbis mindig úgy képzeltem, jó adag sunyi rosszindulatról árulkodott. Orvos ezen kései órán, eme jeles ünnepnapon nem volt a kórházban, a felcser pedig csak több mint három óra múlva ért oda. Jócskán elkésett: a padlón már kezdett alvadni a vér, és Prudence Crannich karjában ott voltam én. Anyám pedig meghalt. Elhunytának körülményeit illetően csak Douglas elbeszélésére támaszkodhatom, de azt hiszem, elvérzett. A sírján ez áll: „Lisa, megh. 1919. január 1. – Vezessék el az angyalok a fényre!” Amikor ugyanis a temetkezési vállalkozó megkérdezte, mi legyen a sírkövön, Mrs. Crannich rádöbbent, hogy nem tudja anyám teljes nevét.

Némi vitát váltott ki, hogy mi legyen velem, a hirtelen árvaságra jutott gyerekkel. Azt hiszem, Mrs. Crannichet igencsak gyötörte a kísértés, hogy megtartson magának, de az anyagiak és a gyakorlatias szempontok ez ellen szóltak, ahogy Douglas Crannich határozott, szó szerinti törvényértelmezése, no meg a tisztességről vallott, sokkal személyesebb jellegű nézetei is. Kijelentette, hogy a gyereknek van egy apja, és annak az apának joga van a gyerekéhez. Ennek, persze, pusztán elméleti jelentősége lett volna, ha anyám nem hordja magánál leendő fogadott apám, Patrick August címét, feltehetően abból a megfontolásból, hogy a segítségével talán sikerül találkoznia biológiai apámmal, Rory Hulne-nal. Utánajártak, hogy lehet-e az apám ez a Patrick nevű ember, és a felvetésre igencsak felbolydult a falu, mivel Patrick már régóta gyermektelen házasságban élt fogadott anyámmal, Harriet Augusttal, márpedig a skót–angol határvidéken fekvő faluban, ahol még az 1970-es években is tabutémának számított a koton, egy meddő frigy mindig heves viták tárgyát képezte. Az eset annyira sokkolta a falu népét, hogy igen hamar eljutott a híre a kastélyba, Hulne Hallba is, amely nagyanyám, Constance, két nagynéném, Victoria és Alexandra, unokatestvérem, Clement, valamint apám boldogtalan felesége, Lydia lakhelyéül szolgált. Úgy vélem, nagyanyám egyből gyanította, kinek a fia lehetek, és a születésem körülményeit is sejtette, de nem volt hajlandó felelősséget vállalni értem. Végül Alexandra, a fiatalabbik nagynéném volt az, aki a rokonaiból hiányzó lélekjelenlétről és együttérzésről tett tanúságot. Miután felfogta, hogy halott anyám kilétének tisztázása után hamar a családjukra terelődne a gyanú, a következő ajánlattal kereste meg Patrick és Harriet Augustot: ha örökbe fogadják a gyermeket, és sajátjukként nevelik, a Hulne család tanúskodása mellett aláírt hivatalos papírok elcsendesítik a törvénytelen viszonyról szóló pletykákat – hiszen senkinek sincs a környéken akkora tekintélye, mint Hulne Hall lakóinak –, és ő, Alexandra személyesen gondoskodik róla, hogy a fáradalmaikért, illetve a gyermek ellátására havi juttatást kapjanak. Miután pedig a gyermek felnő, arra is gondja lesz, hogy megfelelő kilátásokkal vágjon neki az életnek – persze, nem mértéktelen jólét lesz az osztályrésze, de nem is a balkézről való fattyak szánalomra méltó helyzete.

Patrick és Harriet némi tanakodás után elfogadta az ajánlatot. Az ő gyermekükként, Harry August néven nőttem fel, és csak a második életemben kezdtem kapiskálni, honnan jöttem, és mi vagyok.

3. fejezet

Azt mondják, a magunkfajtáknál, akik ciklusokban éljük az életünket, három fázis különböztethető meg: az elutasítás, a feltárás és az elfogadás.

Ezek a kategóriák eléggé sikamlósak, és a tág értelmű szavak mögött meghúzódva számos különböző jelentésréteg rejlik bennük. Az elutasítás például többféle közhelyes reakcióra tagolható, úgymint: öngyilkosság, csüggedés, őrület, hisztéria, izoláció, önpusztítás. Jómagam, ahogy szinte minden kálacsakra, első életeim során átéltem e reakciók nagy részét, és az emlékük még most is ott lappang bennem, mint a hasfalamba ékelődött vírus.

Elmondhatom, hogy az elfogadásba való átmenet az én esetemben, nem túl meglepő módon, nehéznek bizonyult.

Az első élet, amit leéltem, átlagos volt. Ahogy minden fiatal férfit, engem is behívtak frontszolgálatra, és abszolút középszerű gyalogos katonaként vettem részt a második világháborúban. A harci cselekményekhez tehát csekély mértékben járultam hozzá, és a fegyveres konfliktus utáni életem sem adott okot arra, hogy jelentékenyebbnek érezzem magam. A háború után ugyanis visszatértem Hulne House-ba, hogy átvegyem az addig Patrick August által betöltött pozíciót, és a birtok gondnoka legyek. Fogadott apámhoz hasonlóan engem is arra neveltek, hogy szeressem a földet: a szagát eső után, meg azt a hirtelen támadt zsongást, amely betölti a levegőt, amikor a rekettye mintha az égre szórná sárgálló virágait. És ha netán úgy éreztem, hogy el vagyok zárva a társadalom többi tagjától, az csak olyasféle hiányérzet volt, amilyet a testvérre vágyó egykék élnek át: a magány puszta ideája, amelyet nem támaszt alá, nem tesz valódivá a megfelelő élettapasztalat.

Amikor Patrick meghalt, hivatalosan is rám szállt az állása, igaz, addigra a Hulne család vagyona pazarlás és tunyaság folytán szinte semmivé lett. A birtokot 1964-ben megvásárolta a műemlékvédő szervezet, a National Trust, és vele engem is, így hátralevő éveimben turistákat kalauzoltam a házat körülvevő, burjánzó növényzettel benőtt, mocsaras területen, miközben a kastély falai a szemem láttára süppedtek bele szép lassan a tocsogós, fekete sárba.

1989-ben, a berlini fal leomlásakor haltam meg magányosan egy newcastle-i kórházban. Állami nyugdíjból élő, gyermektelen, elvált férfi voltam, aki még a halálos ágyán is a rég elhunyt Patrick és Harriet August fiának hitte magát, és akit végül az a gyilkos kór vitt el, amely később még jó néhány életemnek vetett véget: a myeloma multiplex, azaz csontvelődaganat, amely addig terjeszkedik a szervezetben, amíg az végül megszűnik működni.

Természetes, hogy az újbóli megszületésem (amelyre pontosan ugyanott került sor, ahol az egész elkezdődött: a Berwick-upon-Tweed-i vasútállomás női mosdójában, 1919. január 1-én, a már leélt életem összes emlékével felvértezve) meglehetősen közhelyes módon őrületet gerjesztett bennem. Amikor gyermektestembe visszaköltözött az ereje teljében lévő felnőtt tudat, először összezavarodtam, majd gyötrődtem, aztán kétségbeestem, aztán kiabáltam, aztán sikítottam, majd végül, hétéves koromban, a boldogtalanok Szent Margitról elnevezett menhelyén helyeztek el, és én őszintén hittem, hogy oda tartozom. Fogságom hatodik hónapjában sikerült levetnem magam a harmadik emeletről.

Ma már tisztában vagyok vele, hogy háromemeletnyi magasság sokszor kevés a gyors és viszonylag fájdalommentes halálhoz, amelyet az adott körülmények megkívánnak, és könnyen előfordulhatott volna, hogy az alsó testtájaimon minden csont ripityára törik, de a tudatom ép marad. De szerencsére a fejemre estem, és már vége is volt.

4. fejezet

Van egy bizonyos pillanat, amikor a mocsár életre kel. Bárcsak te is láthatnád! De úgy alakult, hogy valahányszor közös sétát tettünk a környező tájakon, mindig elmulasztottuk azt a néhány felbecsülhetetlen értékű, megvilágosodást hozó órát. Minden alkalommal vagy az idelent meglapuló kövek palaszürke színét öltötte az égbolt, vagy szúrós, porbarna szőnyeggé változtatta a földet az aszály, egyszer pedig úgy havazott, hogy nem lehetett kinyitni a konyhaajtót, és az ablakon kellett kimásznom, hogy menekülési útvonalat vágjak a lapáttal. Az egyik túránkon pedig, ha jól emlékszem 1949-ben, öt napig esett egyfolytában. Soha nem láttad a mocsarat az eső utáni órákban, amikor lilás-sárgás színben játszik, és dús, termékeny feketeföld szagát árasztja.

A következtetésed, amelyet barátságunk korai szakaszában levontál, miszerint a számos életem során magamra szedett elbizakodottságom és modorosságaim dacára Anglia északi részén születtem, abszolút helyénvaló volt, és fogadott apám, Patrick August, soha nem hagyta, hogy erről megfeledkezzek. Ő volt a Hulne-uradalom egyetlen gondnoka, mióta az eszét tudta, miként az apja, meg annak az apja is, egészen 1834-ig visszamenőleg, amikor az újonnan meggazdagodott Hulne család megvásárolta a területet, hogy kialakítsák a maguk tökéletes, felső osztálybeli rangjukhoz méltó álombirtokot. Fákat ültettek, utat építettek a mocsáron át, és merően fölösleges, nevetséges tornyokat, boltíveket emeltek, amelyeket, mire én megszülettem, a moh lepett be, és az enyészet martalékává váltak: nem volt kedvükre való a birtokot körülvevő mocskos bozót kőfogazata és ragacsos földínye. A család korábbi, energikusabb generációi birkát tartottak, vagy talán közelebb járok a valósághoz, ha azt mondom, hogy a birkák tartották el magukat a kőfalak alatti tágas területeken, de a huszadik század nem bánt kesztyűs kézzel a Hulne család vagyonával, és a birtok, bár még az övék volt, gondozatlanul, vadul burjánzott. Tökéletesen megfelelt egy kisfiúnak, hogy kedvére szaladgálhasson, amíg a szülei a napi munkájukat végzik. De furcsamód most, hogy újraéltem gyerekkoromat, azon vettem észre magam, hogy már sokkal kevésbé vagyok kalandvágyó. A gödröket, amelyekbe első életemben vígan beleugráltam, meg a sziklákat, amelyekre fölmásztam, a mostani idősebb, konzervatívabb észjárásommal egyszeriben veszélyforrásként érzékeltem, és úgy viseltem magamon gyermektestemet, mint az öregasszony a szellemileg megrendült barátnőjétől kapott, falatnyi bikinit.

Miután a próbálkozásom, hogy öngyilkosság útján vessek véget ciklikusan ismétlődő életemnek, oly látványosan kudarcba fulladt, elhatároztam, hogy a harmadik életemben inkább a roppant távolinak tűnő válaszokat fogom keresni. Úgy vélem, némi könnyebbséget jelent számunkra, hogy az emlékeink csak lassanként jönnek vissza, miközben a gyerekkor ösvényét tapossuk, ilyenformán a halálugrásom is úgy idéződött fel bennem, mintha szép lassan, kíméletesen hatalmasodna el rajtam a megfázás. Így nem hatott a meglepetés erejével, inkább csak elfogadtam, hogy ez történt, és nem hozott semmi eredményt.

Az első életemet, ha nem is haladt semmilyen kitüntetett irányba, egyfajta boldogság lengte be, már amennyiben a tudatlanság ártatlanságot jelent, a magány pedig a gondoskodásról való leválást. Az új életemet azonban, mindazok tudatában, ami előzőleg történt, nem élhettem ugyanígy. És nem is csupán arról volt szó, hogy tudomással bírok az eljövendő eseményekről, hanem arról is, hogy másként fogom föl az engem körülvevő igazságokat, amelyeket első életemben, amikor köztük nőttem fel, nem tartottam hazugságnak. Most, hogy újra kisfiú lettem, és – legalábbis átmenetileg – felnőttképességeim teljes birtokában voltam, átláttam az igazságokon, amelyeket oly sokszor játszanak el a gyerek előtt abban a hiszemben, hogy úgysem érti őket. Azt hiszem, fogadott szüleim idővel megszerettek – anyám sokkal hamarabb, mint apám –, de Patrick August soha nem tekintett saját vérének, amíg a felesége meg nem halt.

A jelenség megérne egy orvosi tanulmányt, de tény, hogy fogadott anyám soha nem ugyanazon a napon hal meg. A halála oka – hacsak nem játszanak közre drasztikusan külső tényezők – mindig ugyanaz: a hatodik születésnapom környékén köhögni kezd, és a hetedik születésnapomon már vért köhög fel. A szüleimnek nem futja orvosi kezelésre, de Alexandra nénikém végül állja a költségeket, így anyám eljut a newcastle-i kórházba, ahol tüdőrákot diagnosztizálnak nála. (Azt hiszem, nem kissejtes carcinomáról van szó, amely nagyrészt a bal tüdőre korlátozódik. Különösen azért szomorú ez, mert a betegség anyám diagnózisa után úgy negyven évvel már kezelhetővé válik, de a tudomány akkori állását messze túlhaladja.) Anyámnak dohányt és ópiumkivonatot írnak fel, majd 1927-ben gyorsan utoléri a halál. Miután elmegy, apám hallgatásba burkolózik, és nyakába veszi a hegyeket: néha napokig nem kerül elő. Én ügyesen ellátom magam, sőt, most már készülök is anyám halálára, és felhalmozok némi élelmiszertartalékot, hogy átvészeljem apám hosszú távolléteit. Amikor hazajön, továbbra is szótlan és megközelíthetetlen. Nem dühíti fel, ha a gyermeki énem nyaggatja, de csak azért, mert az égvilágon semmi reakciót nem vált ki belőle. Első életemben még nem értettem a gyászát és annak megnyilvánulását, mert magam is a segítségre szoruló, de az apjától azt meg nem kapó gyerek vak szótlanságával gyászoltam. A második életemben a menhely falai közt éldegéltem, amikor anyám meghalt, és túlságosan lefoglalt a saját őrületem ahhoz, hogy feldolgozzam elvesztését, a harmadikban viszont úgy közelgett a halála, mint a lassan mozgó vonat a sínre kötözött ember felé: elkerülhetetlenül, megállíthatatlanul, a sötét éjszakában már messziről világítva. Így számomra az, ahogy a képzeletem előrevetítette anyám halálát, rosszabb volt, mint amikor valóban bekövetkezett. Tudtam, mi fog történni, és amikor elérkezett a pillanat, valahogy megkönnyebbülésemre szolgált, hiszen véget vetett a várakozásnak, és ilyenformán kisebb horderejű esemény volt.

Ezenkívül a harmadik életemben anyám küszöbön álló halála valamiféle elfoglaltsággal is ellátott: igencsak foglalkoztatott ugyanis az esetleges megelőzésének, vagy legalábbis a megnyugtató kezelésének gondolata. Mivel a saját helyzetemre nem volt magyarázatom, leszámítva talán azt, hogy valami ószövetségi isten átka sújt, őszintén úgy éreztem, hogy jótékony cselekedetek révén, vagy ha megpróbálom befolyásolni életem főbb eseményeit, talán kitörhetek a halál-születés-halál körforgásból, amely a jelek szerint osztályrészem lett. És mivel tudomásom szerint nem követtem el megváltásra szoruló bűnöket, és az életemben nem akadt komoly esemény, amit vissza kellene csinálnom, első keresztes hadjáratom kézenfekvő módon fogadott anyám, Harriet ápolására irányult, erre összpontosult ötéves (de a kilencvenhéthez igencsak közel járó) elmém teljes kapacitása.

Anyám körüli szolgálataim arra is ürügyül szolgáltak, hogy megmeneküljek az iskola unalmától. Gondolataiba merült apám észre sem vette, mit csinálok, így aztán tanulás helyett anyámat ápoltam, és minden addiginál többet tudtam meg arról, hogy miként élt apám távollétében. Azt hiszem, elmondhatjuk, hogy felnőttként ismerhettem meg egy asszonyt, akihez addig csak gyerekként volt szerencsém egy rövid időre. És most, felnőttként kezdtem gyanítani, hogy nem az apám fia vagyok.

A Hulne család testületileg kivonult fogadott anyám temetésére, miután a harmadik életemben is jobblétre szenderült. Apám nem sokat szólt, én pedig ott álltam mellette hétévesen, a nálam három évvel idősebb unokatestvérem, Clement Hulne fekete nadrágjában és zakójában. Clement az előző életemben folyton terrorizálni próbált, ha eszébe jutott, hogy a világon vagyok. Nagyanyám, Constance Hulne a botja elefántfejet formázó, elefántcsontból kifaragott fogantyújára támaszkodva szólt néhány szót Harriet hűségéről, erejéről és hátrahagyott családjáról. Alexandra Hulne azt mondta, hogy most bátornak kell lennem, Victoria Hulne pedig lehajolt és kétoldalt megcsípte az arcomat, mire én furcsa, gyerekes késztetést éreztem arra, hogy beleharapjak a fizimiskámon erőszakot tevő, fekete kesztyűs kézbe. Rory Hulne nem mondott semmit, csak merőn nézett. Már akkor is megbámult, amikor először álltam ott a kölcsönruhámban anyám temetésén, de akkor annyira emésztett az elmondhatatlan, kifejezhetetlen bánat, hogy nem fogtam fel, miért néz olyan merőn. Most viszont találkozott a tekintetünk, és először láttam meg a szemében a magam tükörképét, azt, hogy mi lesz belőlem.

Mivel nem ismertél életem minden szakaszában, hadd meséljek róluk.

Születésemkor már-már vörös a hajam, de idővel kifakul, és némi jóindulattal gesztenyebarnának is mondható, bár őszintén szólva inkább sárgásvörös. A hajszínemet az igazi anyám családjától örököltem, ahogy a jó fogazatra és a távollátásra való genetikai hajlamomat is. Kicsi gyerek vagyok, az átlagnál valamivel alacsonyabb, és vézna is, bár ez utóbbit legalább annyira köszönhetem a szegényes étrendnek, mint az örökletes hajlamnak. Tizenegy évesen kezdek rohamosan nőni, és ez egészen tizenöt éves koromig tart, amikor szerencsés módon sikerül kisfiús arcú tizennyolc évesnek kiadnom magam, és ezzel átugranom a férfivá válásig hátralevő három unalmas évet.

Fiatalemberként fogadott apámat, Patricket idéző, meglehetősen bozontos szakállam van, amely nem illik hozzám, és ápolatlansága folytán sokszor málnabokorban bujkáló, egy kupacra hajigált érzékszervek halmazára emlékeztetek. A nagy felismerés hatására borotválkozni kezdtem, és közszemlére tettem a valódi apám arcát. Egyforma a palaszürke szemünk, az apró fülünk, a kissé göndörödő hajunk és az orrunk is, amely azon túl, hogy hajlamos az öregkori csontbetegségre, alighanem a legkevésbé kívánatos genetikai örökségem. Nem arról van szó, hogy különösebben nagy lenne, mert nem az, viszont tagadhatatlanul fitos, olyannyira, hogy a manókirálynak sem állna rosszul, és ott, ahol szöget kellene bezárnia az arcommal, inkább beleolvad a bőrömbe, mintha agyagból lenne, és nem csontból. Az emberek udvariasan nem tesznek rá megjegyzést, de többször előfordult, hogy takarosabb vérvonalból származó, őszinte csecsemők már a puszta látványától sírva fakadtak. Öregségemre megőszülök, és úgy érzem, hogy ez egyik pillanatról a másikra, villanásszerűen történik meg. A stressz a szokottnál korábban is előidézheti ezt a változást, amely ellen nincs sem orvosi, sem pszichológiai gyógymód. Ötvenegy éves koromban már szemüveg kell az olvasáshoz, és ami még csüggesztőbb, az ötvenes éveim a divat szempontjából igen silány 1970-es évekre esnek, és én, ahogy szinte mindenki, visszatérek az ifjúkoromban megszokott divatirányzathoz: illedelmes, visszafogott, antik stílusú szemüveget választok. Ha e mögé bújtatom az egymáshoz túl közel ülő szemeimet, megszólalásig hasonlítok egy korosodó professzorra a fürdőszobai tükörben. Mire fogadott anyámat, Harrietet harmadszor is eltemettük, már csaknem száz évem volt arra, hogy megismerkedjek ezzel az arccal: Rory Edmond Hulne arcával. Ez az arc bámult rám annak a nőnek a koporsója fölött, aki nem lehetett az anyám.

5. fejezet

A második világháború kitörésekor a korom alapján még sorozható vagyok, az első életeimben valahogy mégis megúszom a harcmezők drámai pillanatait, amelyekről később, az 1980-as évek kényelmes páholyában olvasok majd. A legelső életemben önszántamból vonultam be, mert őszintén hittem az akkori idők három nagy téveszméjében: hogy rövid háború lesz, hogy honvédő háború lesz, és hogy a részvétel fejleszteni fogja a képességeimet. Négy nappal maradtam le a Franciaországba induló hajókról, és mélységes csalódásként éltem meg, hogy engem nem evakuáltak Dunkerque-ből, amely akkoriban egy diadalmas vereség helyszínének tűnt. Az első háborús évem a kiképzési gyakorlatok végtelen sorából állt: először a tengerparton vártuk a soha be nem következő inváziót, majd a skót hegyekben gyakorlatoztunk, mert a kormány játszadozni kezdett a megtorlás gondolatával. Olyan alaposan kiképeztek minket Norvégia megszállására, hogy amikor végül megszületett a döntés, amelynek értelmében mindez hiábavaló volt, az egységemet alkalmatlanná nyilvánították a sivatagi hadviselésre, és mégsem indították útnak a földközi-tengeri hadszíntérre. Visszatartottak minket, hogy átképezzenek vagy kitaláljanak számunkra valami más hasznos elfoglaltságot. Ilyen értelemben, azt hiszem, valóra váltottam egyik fő ambíciómat, mert miután a jelek szerint senki sem akart hadra fogni minket, jobb híján olvasni és tanulni kezdtem. Volt az egységünknél egy felcser, aki lelkiismereti okokból megtagadta a fegyveres szolgálatot, és Engels műveiben, valamint Wilfred Owen költészetében lelt rá lelkiismerete szavára. Ezt az illetőt mindenki, magamat is beleértve, nyámnyila ficsúrnak tartotta, mígnem egy szép napon odaállt az őrmester elé, aki túlságosan is élvezte a hatalmát, és mindannyiunk füle hallatára annak nevezte, ami volt: nyáladzó, perverz, szadista kölyöknek. A felcsert Valkeithnek hívták, és a kirohanásáért a háromnapi elzárás mellé az egész alakulat tiszteletét is kivívta. A műveltsége, amely miatt korábban gúnyt űztek vele, most büszkeség tárgyává vált, és bár továbbra is nyámnyila ficsúrnak volt bélyegezve, immár a mi nyámnyila ficsúrunk volt, akinek köszönhetően elsajátítottam a tudomány, a filozófia és a romantikus költészet bizonyos rejtelmeit, bár ezt akkor a világért sem vallottam volna be. Valkeith három perc ötven másodperccel azután halt meg, hogy kitettük a lábunkat Normandia partjaira: szabályosan kibelezte egy srapnel. Ő volt aznap az egységünk egyetlen halottja, mivel messze voltunk a harci cselekményektől, és az ágyút, amely a végzetes lövést leadta, két perc múlva kilőtték.

Első életemben három embert öltem meg. Méghozzá egyszerre, mert együtt voltak: egy észak-franciaországi faluból visszavonuló harckocsiban ültek. Nekünk azt mondták, hogy a falut már felszabadították, így ellenállásra nem kell számítani, de a tank mégis ott volt: a pékség és a templom között gubbasztott, mint a dinnyeszeletre rátelepedő bögöly. Végtelen nyugalmunkban észre sem vettük, amíg lendületes mozdulattal felénk nem fordította a csövét, amely olyan volt, mint a sárban dagonyázó krokodil kidülledt szeme, és útjára nem indította a lövedéket, amely két társunkkal ott helyben végzett, az ifjú Tommy Kenah pedig három nap múlva lehelte ki a lelkét a kórházban. A mozdulataimra ugyanolyan kristálytisztán emlékszem, mint minden másra, íme: a földre ejtettem puskámat, levettem hátamról a málhazsákomat, és folyamatosan, teli torokból ordítva rohantam az út közepén a barátaimat legyilkoló tank felé. A sisakomat nem szíjaztam be, és úgy tíz méterrel a tank előtt le is pottyant a fejemről. Hallottam, hogy a szörnyeteg gyomrában mozgolódás támad a közeledtemre, és a páncélzat nyílásain át láttam is az izgő-mozgó arcokat: megpróbálták felém fordítani a löveget vagy a géppuskákat, de én már célba értem. A lövegcső tűzforró volt, fél méterről is az arcomba csapott a melege. Bedobtam egy gránátot az elülső ablaknyíláson. Bentről kiáltozás hallatszott, meg a földön kotorászó kezek-lábak dobogása, de a szűk térben csak rontottak a helyzetükön. A mozdulataimra emlékszem, de a gondolataimra nem. Később a századosunk elmondta, hogy a tank minden bizonnyal eltévedt, hiszen a többiek balra fordultak, ők pedig jobbra. Ezért ölték meg három társunkat, és fizettek érte az életükkel. Kaptam egy medált, amelyet 1961-ben eladtam, mert kellett a pénz az új bojlerre, és nagy megkönnyebbülésemre szolgált, hogy már nincs nálam.

Ilyen volt tehát az első háborúm. A másodikra nem jelentkeztem önként: tudtam, hogy alighanem úgyis hamarosan behívnak, ezért úgy döntöttem, megpróbálom az első életemben elsajátított tudományomat latba vetve túlélni a dolgot. A harmadik életemben a Királyi Légierő földi szerelője lettem, és amikor megszólaltak a szirénák, mindenki másnál gyorsabban szedtem a lábam az óvóhely felé, majd amikor Hitler bombázni kezdte Londont, tudtam, hogy lassan megnyugodhatok. Jó helyem volt a háború első éveiben: aki meghalt, az szinte mindig fönt, a levegőben halt meg, ahol nem láttam, így nem is kellett gondolnom rá. A pilóták nemigen érintkeztek velünk, fülig olajos „földi egerekkel,” így könnyen abba a tudatba ringathattam magam, hogy nekem csak a repülőgéppel kell törődnöm, az azt vezető ember pedig csak egy alkatrész a sok közül, amellyel néha meg kell birkózni. Aztán jöttek az amerikaiak, és bombázni kezdtük Németországot, és megint sokan meghaltak a levegőben, de nekem csak az odaveszett gépeiket kellett siratnom; viszont egyre többen jöttek vissza srapnellel átlőve, és a gép padlójára száradt vérfoltokban halványan ki lehetett venni a csetlő-botló lábak nyomait. Sokat törtem a fejem, hogy a jövőre vonatkozó tudásom birtokában mit csinálhatnák másként, de arra jutottam, hogy semmit. Tudtam, hogy a szövetségesek győzni fognak, de mivel akkor még nem tanulmányoztam tudományos alapossággal a második világháborút, a tudásom pusztán személyes jellegű volt: a saját élményeimre szorítkozott, nem tartalmazott másokkal megosztható információt. Csak annyit tehettem, hogy figyelmeztetek egy Valkeith nevű, Skóciában állomásozó embert, hogy a normandiai partraszálláskor maradjon két perccel tovább a hajón, és megsúgom Kenah közlegénynek, hogy Gennimont faluban lesz egy tank, amely nem balra fordult, hanem jobbra, és ez a tank a pékség meg a templom között várja majd őt, hogy véget vethessen az életének. Stratégiai jelentőségű információval viszont nem szolgálhattam, legfeljebb annyit mondhattam volna, hogy a Citroën elegáns külsejű, de megbízhatatlan kocsikat fog gyártani, meg hogy az emberek egyszer még csodálkozva tekintenek vissza Európa megosztottságára, és nem értik majd, mi végre volt ez az egész.

Miután oly ékesszólóan meggyőztem magam a saját tehetetlenségemről, folytattam észrevétlen, középszerű háborús tevékenységemet. Én olajoztam a Drezdát porig romboló gépek futóművét; hallottam a pletykákat, amelyek szerint valami műszaki szakik sugárhajtómű tervezésével próbálkoztak, de a mérnökök kinevették őket; hegyeztem a fülem, hogy elkapjam a pillanatot, amikor a V1-esek motorjai leállnak, majd egy rövid ideig a lezuhant V2-es csöndjét is hallgattam, és amikor eljött az európai győzelem napja, rettenetesen berúgtam a brandytől, pedig nem is szeretem különösebben, egy kanadai meg két walesi társaságában, akikkel csak két nappal azelőtt ismerkedtem meg, és soha többé nem láttam őket.

És tanultam. Ezúttal már tanultam. Sok mindent megtudtam motorokról, gépekről, emberekről, a háborús stratégiáról, a Királyi Légierőről és a Luftwafféról. Tanulmányoztam a ledobott bombák eloszlását, megfigyeltem, hova csapódnak be a lövedékek, hogy legközelebb – mert 60 százalékig meg voltam győződve róla, hogy lesz legközelebb, hogy még egyszer le fog zajlani ez az egész – ne csak a francia sonkakonzervek minőségére vonatkozó személyes emlékeimmel, hanem ennél hasznosabb értesülésekkel tudjam szolgálni a magam, és talán mások javát is.

De úgy esett, hogy a tudás, amely megvédett a világtól, később komoly veszélybe is sodort, és ennek folytán megismertetett a Kronosz Klubbal, a Kronosz Klubot pedig velem.

6. fejezet

Franklin Phearsonnak hívták.

Ő volt a második kém, akivel életem során találkoztam. Buzgott benne a tudásvágy.

A negyedik életemben, 1968-ban keresett meg.

Orvosként dolgoztam Glasgow-ban, a feleségem elhagyott. Ötvenéves, megtört ember voltam. Őt Jennynek hívták. Szerettem és elmondtam neki mindent. Sebész volt, az egyik legelső nő az osztályon. Én pedig neurológus, aki unortodox és olykor etikátlan – de nem törvényellenes – kutatásairól híresült el. Jenny hitt Istenben, én nem. A harmadik életemről még sok mindent el kell mondanom, de egyelőre maradjunk annyiban, hogy a harmadik halálom – magányosan szenderültem jobblétre egy japán kórházban – meggyőzött a nemlét, a nagy semmi igaz voltáról. Éltem, majd meghaltam, de sem Allah, sem Jehova, sem Krisna, sem Buddha, sem az őseim szelleme nem szállt alá, hogy eloszlassa a félelmemet, viszont újra megszülettem, pontosan ugyanott, ahol a kezdetem kezdetén, a havas Angliában, ahol ez az egész útjára indult.

A hitem elvesztése nem hatott a megvilágosodás erejével, és nem is hangolt le túlságosan. Inkább az életem eseményei által felerősített, egyre fokozódó rezignáció elhúzódó folyamataként írhatnám le, és e folyamat végén kénytelen voltam levonni a következtetést, hogy bárminemű istenséggel folytatott társalgásom abszolút egyoldalú volt. A halálom, majd az azt követő újjászületésem után, amely visszarepített a kezdet kezdetére, az elkerülhetetlenbe való megfáradt beletörődés tett pontot a vita végére. Csalódottan, de távolságtartóan vettem tudomásul a dolgot, mint a tudós, akinek kémcsöveiben nem csapódik ki, nem ülepedik le semmi.

Egy egész életen át imádkoztam a csodáért, de hiába. És most, ha őseim áporodott levegőjű kápolnájára néztem, csak hiúságot és kapzsiságot láttam, az imára hívó harangszó a hatalmat juttatta eszembe, a tömjénszag pedig a tékozlást, a hiábavalóságot.

A negyedik életemben elfordultam Istentől, és a tudományban kerestem magyarázatot. Úgy tanultam, ahogy még ember nem tanult – fizikát, biológiát, filozófiát –, és minden rendelkezésemre álló eszközzel azért harcoltam, hogy én legyek a legszegényebb fiú az edinburgh-i egyetemen, ahol évfolyamelsőként végeztem az orvosin. Jennyt vonzotta az ambícióm, és engem is az övé, mert a tudatlanok gúnyosan vigyorogtak, amikor először szikét vett a kezébe, amíg meg nem látták, hogy milyen precízen vág, és milyen magabiztosan forgatja a pengét. Már tíz éve tartott az akkoriban nem divatos, de politikai éllel bíró bűnös viszonyunk, amikor 1963-ban, a kubai rakétaválságot követő megkönnyebbülés légkörében összeházasodtunk. És az esküvőnk napján esett az eső, és Jenny nevetve azt mondta, hogy ezt mindketten megérdemeltük, és én szerelmes voltam.

Annyira szerelmes, hogy egy este minden különös ok nélkül, és különösebb gondolkodás nélkül elmondtam neki mindent.

– A nevem Harry August – kezdtem. – Apám Rory Edmond Hulne, anyám a születésem előtt meghalt. Ez a negyedik életem. Már többször is éltem, és többször meghaltam, de mindig ugyanaz az élet ismétlődik.

Jenny játékosan mellbe bokszolt, és azt mondta, ne hülyéskedjek már.

Mire én:

– Pár hét múlva az Egyesült Államokban világraszóló botrány robban ki, amelybe Nixon elnök belebukik. Angliában eltörlik a halálbüntetést, és az athéni reptéren tüzet nyitnak a Fekete Szeptember terroristái.

Mire Jenny:

– Téged a híradóban kéne mutogatni, komolyan mondom.

Három hét múlva kitört a Watergate-botrány. Először csak szép finoman: az elnök néhány közeli munkatársát átdobták a tengerentúlra. De mire eltörölték a halálbüntetést, Nixon a kongresszusi bizottság előtt állt, és amikor a terroristák az athéni reptéren lövöldözni kezdtek az utazóközönségre, már mindenki számára nyilvánvaló volt, hogy Nixonnak kifelé áll a szekere rúdja.

Az ágy szélén ülő Jenny meggörnyedt, és lehorgasztotta a fejét. Vártam. Már négy emberöltő óta érlelődött bennem ez a felfokozott várakozás. Néztem Jenny csontos hátát, meleg hasát, a sebészkollégái világképének kesztyűt dobó, szándékosan rövidre vágott haját, meg a lágy vonású arcát, amely imádott nevetni, ha nem látta senki.

Jenny végül megszólalt:

– Honnan tudtad? Honnan tudtad, hogy mindez meg fog történni?

– Mondtam már – feleltem. – Negyedszer élem át, és kitűnő a memóriám.

– Ez meg mit jelentsen? Hogyhogy negyedszer éled át? Hogy lehetséges ez?

– Azt nem tudom. Azért lettem orvos, hogy kiderítsem. Kísérleteztem magamon, vizsgáltam a véremet, a testemet, az agyamat, próbáltam rájönni, van-e bennem valami, ami… ami nem stimmel. De tévúton jártam: ez nem orvosi probléma, vagy ha az, akkor még nem tudom, hol keressem a megoldását. Már rég itt hagytam volna a kórházat, és megpróbálkoztam volna valami mással, de találkoztam veled. Végtelen sok időm van, de te most kellesz nekem.

– Hány éves vagy? – vont kérdőre Jenny.

– Ötvennégy. Azaz kétszázhat.

– Én ezt nem… Képtelen vagyok elhinni, amit mondasz. És azt is képtelen vagyok elhinni, hogy te elhiszed.

– Sajnálom.

– Kém vagy?

– Nem.

– Beteg vagy?

– Nem. A szakkönyvek definíciója szerint nem.

– Akkor miért?

– Mit miért?

– Miért mondasz ilyeneket?

– Mert ez az igazság. El akarom mondani neked az igazat.

Jenny odamászott mellém, két kezébe fogta az arcomat, és mélyen a szemembe nézett.

– Harry – kezdte félelemmel teli hanggal. – Ezt mindenképpen tudnom kell: komolyan gondolod, amit mondasz?

– Igen – feleltem, miközben majd szétrepesztette a bensőmet a megkönnyebbülés. – Igen, komolyan gondolom.

Jenny azon az éjszakán elhagyott engem. Fölvette a hálóingére a kabátját, belebújt a gumicsizmájába, és hazaköltözött az anyjához, aki mindjárt Dundee után, Northferryben lakott. Hagyott az asztalon egy levélkét, amelyben közölte, hogy időre van szüksége. Adtam neki egy napot, majd telefonáltam. Az anyja azt mondta, hagyjam őket békén. Ismét vártam egy napot, majd másodszor is telefonáltam, és esdeklő hangon kértem, hogy Jenny hívjon föl. A harmadik napon már ki volt húzva a telefonjuk. Mivel Jenny elvitte az autót, Dundee-ig vonattal mentem, onnan pedig taxival. Csodaszép volt az idő, tükörsima a tenger: az alacsonyan járó, rózsaszínben pompázó nap érdeklődését is felcsigázhatta a ritka pillanat, mert sehogy sem akart lenyugodni. Miután bekopogtam a faszénszínű szikla peremétől kicsivel beljebb álló, fehérre meszelt házikó gyerekméretű ajtaján, Jenny anyja, aki épphogy kifért a valószínűtlenül alacsony nyíláson, résnyire nyitotta az ajtót, de a láncot nem akasztotta le.

– Jenny nem tudja fogadni magát – jelentette ki kerek perec. – Sajnálom, de most el kell mennie.

– Muszáj látnom őt! – mondtam esdeklő hangon. – Muszáj látnom a feleségemet!

– Távozzon, dr. August! – kiáltotta Jenny anyja. – Sajnálom, hogy ez a helyzet, de nyilvánvaló, hogy maga segítségre szorul. – Azzal becsapta a nyikorgó faajtót, amely mögött máris kattant a retesz. Én viszont nem tágítottam: dörömböltem az ajtón, majd – arcomat az üveghez nyomva – az ablakon is. Odabent lekapcsolták a villanyokat, hogy ne lássam, hol vannak, vagy talán abban a reményben, hogy előbb-utóbb megunom és elmegyek. Közben a nap is lenyugodott, én pedig leültem a verandán, és addig kiáltoztam zokogva Jenny nevét, addig könyörögtem, hogy hadd beszéljek vele, míg az anyja kihívta a rendőröket, és Jenny helyett ők beszélgettek el velem. Beraktak egy cellába, egy betörésen ért fickó mellé, aki kiröhögött, mire én fojtogatni kezdtem, úgy, hogy a végén csak néhány szívdobbanás választotta el a haláltól. Ezután magánzárkába dugtak és otthagytak egy teljes napig, majd végül bejött hozzám egy orvos, és megkérdezte, hogy érzem magam. Meghallgatta a mellkasomat, mire én a tőlem telhető legnyugodtabb hangon megjegyeztem, hogy ez nem éppen észszerű módszer, ha mentális betegséget akar diagnosztizálni.

– Miért? Úgy gondolja, hogy mentális betegségben szenved? – kérdezte az orvos.

– Nem! – kiáltottam föl. – Csak észreveszem, ha valaki rossz orvos.

Biztos nagyon siettek a papírmunkával, mert már másnap átvittek a menhelyre. Amikor megláttam az épületet, elnevettem magam. Az ajtón ugyanis ez állt: Szent Margit Menhelye. A „boldogtalanok” szót valaki lekaparta, amitől nem csupán ronda, hanem kétértelmű is lett a felirat. Ez volt az a kórház, ahol hétéves koromban elbúcsúztam második életemtől.

7. fejezet

A mentális egészségügyi szakemberektől az 1990-es években már elvárják, hogy a saját érzelmi és mentális jólétük érdekében ők maguk is rendszeresen járjanak terápiára, megfigyelésre. Egyszer én is megpróbálkoztam ezzel a hivatással, de nem lett belőlem pszichológus, mert a problémákat, amelyeket diagnosztizálnom kellett, vagy túlságosan nyomasztónak találtam, vagy túlságosan szubjektívnek ahhoz, hogy komoly megfontolás tárgyát képezhessék, a rendelkezésemre álló eszközöket pedig gyerekesnek vagy bombasztikusan felfújtnak. Egy szó, mint száz, természetemnél fogva nem voltam alkalmas a pályára, és amikor összességében immár másodszor, de ebben az életemben először a Szent Margit Menhelyre kerültem, a dühödt indulat és a büszkeség sajátos elegyét váltotta ki belőlem, hogy a tudatlan halandók, akikkel körül vagyok véve, ilyen csúnyán félreértik a durva provokációk dacára is megőrzött épelméjűségemet.

Az 1960-as évek pszichológusaihoz képest 1990-es évekbeli kollégáik Salieri kisebb jelentőségű művein taposó Mozartoknak tűnhetnek. Azt hiszem, szerencsésnek mondhatom magam, amiért az 1960-as évek experimentálisabb módszerei akkor még nem jutottak el a kozmopolita Northumbriába. Így aztán nem teszteltek LSD-vel, Ecstasyval, és a szexualitásomról sem akartak beszélgetni velem, mivel egyetlen pszichiáterünk, dr. Abel, beteges alaknak tartotta Freudot. Erre elsőként az Idegzsábás becenévre hallgató szerencsétlen nő jött rá, akit valójában Lucynek hívtak, és akinek Tourette-szindrómáját a közöny és a brutalitás sajátos elegyével kezelték. Lehet, hogy ápolóink hallottak már a leszoktató terápiáról, mert valahányszor Lucy arca rángatózni kezdett vagy mordult egyet, jól pofon vágták, és ha ennek következtében hangoskodni kezdett – márpedig ez sűrűn előfordult, ha provokálták –, akkor egyikük a lábára ült, a másik a mellkasára, de úgy, hogy Lucy kis híján kilehelte lelkét a súlyuk alatt. Egyetlenegyszer próbáltam közbeavatkozni, de ugyanilyen bánásmódban részesültem: Ronda Bill, a nappali műszak börtönviselt vezető ápolója a padlóhoz szögezett, Clara Watkins és Új Fiú harsány helyeslésétől kísérve. Új Fiú, aki már fél éve ott dolgozott, de még nem mutatkozott be, segítőkésznek akart tűnni, ezért ráállt a csuklómra, Ronda Bill pedig közölte, hogy bomlasztó hatású pimaszság, amit művelek, és hogy orvosnak képzelem magam, az még nem jelenti azt, hogy tudok is valamit. Sírva fakadtam a tehetetlen, frusztrált dühtől, Ronda Bill pedig pofon vágott, amitől dühbe jöttem, és a dühömet felhasználva megpróbáltam gátat szabni könnyeimnek, igyekeztem tomboló indulattá változtatni az önsajnálatot, de képtelen voltam rá.

– Pénisz! – kiáltotta el magát a heti csoportterápián az Idegzsábás. – Pénisz, pénisz, pénisz!

Dr. Abel, akinek parányi bajsza riadt kisegérként reszketett a felső ajkán, hangos kattanással becsukta a tollát.

– Na, Lucy…

– Rajta, adja ide, adja már, gyerünk, gyerünk, gyerünk! – sikította Lucy.

Figyelemmel kísértem dr. Abel fülig pirulásának folyamatát. Lenyűgöző volt a színe változása, és szinte hajszálérről hajszálérre nyomon követhető. Egy percig elgondolkodtam rajta, hogy a pír terjedése vajon hűen tükrözi-e a vékony bőrében áramló vér sebességét, mert ha igen, akkor komolyan fontolóra kellett volna vennie a több testmozgást, meg egy kiadós masszázst. A bajsza egy nappal azután ment ki a divatból, hogy Hitler megszállta Csehszlovákiát, és az egyetlen értelmes gondolat, amit valaha hallottam tőle, a következő volt: „Tudja, dr. August, az ember a tömegben érezheti magát a legelszigeteltebbnek. Hiába bólogat, hiába mosolyog, hiába mondja azt, amit kell, még ez a színlelés is egyre jobban eltávolítja az emberek nagy családjától.”

Megkérdeztem tőle, hogy ezt meg miféle szerencsesütiből szedte, mire ő zavartan visszakérdezett, hogy mi az a szerencsesüti, és hogy kell-e bele gyömbér.

– Adja már, adja már, adja már! – sikította az Idegzsábás.

– Ez nem vezet eredményre – mondta remegő hangon dr. Abel, mire Lucy fölhúzta a kezeslábasát, közszemlére téve túlméretezett bugyiját, és táncra perdült. Simon, aki éppen a bipoláris avagy mániás depresszió mélypontján leledzett, elbőgte magát, mire Margaret hintázni kezdett előre-hátra, Ronda Bill pedig bottal a kezében beviharzott a helyiségbe, és már úton volt a kényszerzubbony is. Eközben dr. Abel pedig, akinek égett a füle, mint a féklámpa, villámgyorsan elpucolt.

Havonta egyszer látogatót fogadhattunk, de nem jött hozzánk senki.

Simon azt mondta, így a legjobb, nem is akarja, hogy így lássák, mert szégyelli magát.

Erre Margaret sikítozni kezdett, és addig kaparta a falat, míg vér serkent a körme alól, és vissza kellett vinni a szobájába, hogy leszedálják.

Lucy pedig, akinek nyál csorgott le az állán, megjegyezte, hogy nem nekünk kell szégyellnünk magunkat, hanem nekik. Nem mondta meg, hogy kikre gondol, de nem is kellett, mert egész egyszerűen igaza volt.

Két hónap elteltével már mentem volna.

– Most már tisztában vagyok vele – magyaráztam higgadtan dr. Abel íróasztala előtt ülve –, hogy idegösszeroppanásom volt. Nyilvánvaló, hogy terápiára van szükségem, de hadd fejezzem ki önnek legmélyebb hálámat, amiért segített leküzdenem ezt a problémát.

– Dr. August – kezdte dr. Abel, tollát a jegyzettömbje felső széléhez illesztve –, véleményem szerint idegösszeomlásnál lényegesen többről volt szó. Önnél egy komplett téveszmés epizód zajlott le, amely, úgy gondolom, összetettebb pszichés problémákra utal.

Úgy néztem dr. Abelre, mintha életemben először látnám, és az járt a fejemben, hogy vajon mi lehet nála a siker mércéje. Arra jutottam, hogy ha érdekesnek találja a kezelést, nem feltétlenül a páciens gyógyulását tekinti sikernek.

– Mit javasol? – kérdeztem.

– Egy kis ideig még szeretném itt tartani önt – felelte. – Fantasztikus gyógyszerek jönnek ki mostanában, és véleményem szerint önnek pontosan ilyesmire lenne szüksége…

– Miféle gyógyszerekről van szó?

– Roppant ígéretes fejlesztésekre került sor a fenotiazinok…

– Az rovarirtó méreg.

– Nem, dr. August, nem, nem! Megértem, hogy orvosként vannak aggályai, de biztosíthatom, hogy a fenotiazin-származékokról beszélek…

– Azt hiszem, második szakvéleményt szeretnék, dr. Abel.

Az orvos habozott, és láttam rajta, hogy a konfliktus előszele fellobbantja büszkeségét.

– Megfelelően kvalifikált pszichiáter vagyok, dr. August.

– Ha megfelelően kvalifikált pszichiáter, akkor nyilván tudja, mennyire fontos a kezelés szempontjából a beteg bizalma.

– Igen – ismerte be fogcsikorgatva. – De mivel ezen az osztályon én vagyok az egyetlen szakképzett orvos…

– Ez nem igaz. Én is szakképzett orvos vagyok.

– Dr. August – mondta ragyogó mosollyal Abel –, ön beteg. Nincs olyan állapotban, hogy praktizáljon. Olyan állapotban pedig pláne nincs, hogy saját magát kezelje.

– Ragaszkodom hozzá, hogy hívja fel a feleségemet – feleltem határozottan. – Neki a jog szerint is van beleszólása abba, hogy mit csinálnak velem. Nem vagyok hajlandó fenotiazint szedni, és ha kényszeríteni akar rá, ahhoz kell a legközelebbi hozzátartozóm engedélye. És nekem a feleségem a legközelebbi hozzátartozóm.

– Ha jól tudom, dr. August, részben a felesége javaslatára került sor az ön elzárására és gyógykezelésére.

– A feleségem meg tudja különböztetni a helyes kezelést a helytelentől – mondtam. – Hívja fel.

– Majd meggondolom.

– Ne gondolja meg, dr. Abel – mondtam. – Tegye meg.

A mai napig nem tudom, hogy felhívta-e Jennyt.

Személy szerint kétlem.

Amikor beadták nekem az első adagot, megpróbálták diszkréten intézni a dolgot. Az ártatlan külsejű, de a munkáját gonosz módon élvező Clara Watkinst küldték be hozzám a tálcával, amelyen a tabletták mellett – ezeket rögtön fölmarkoltam – egy tű hevert.

– Ugyan már, Harry – dorgált meg az arckifejezésem láttán Clara Watkins. – Ez jót fog tenni.

– Mi ez? – kérdeztem gyanakodva.

– Orvosság! – felelte vidám, éneklő hangon. – És maga imád orvosságot bevenni, nem igaz?

Az ajtó közelében álldogáló Ronda Bill tekintete egyenesen rám szegeződött. Az ő jelenléte alátámasztotta gyanakvásomat: már várta, hogy lecsaphasson.

– Követelem, hogy mutassák meg a hivatalos beleegyező nyilatkozatot, amelyet a legközelebbi hozzátartozóm aláírt!

– Követelje nyugodtan – mondta Clara Watkins, és megragadta a ruhám ujját, de én elhúztam a karomat.

– Ügyvédet kérek! – mondtam. – Tisztességes jogi képviseletet!

– Ez nem börtön, Harry! – felelte vígan a nő, és szemöldökét mozgatva jelt adott Ronda Billnek. – Itt nincsenek ügyvédek.

– Jogom van második orvosi szakvéleményhez!

– Dr. Abel a maga jól felfogott érdekében jár el. Miért nehezíti meg a dolgát? Szóval, Harry…

Randa Bill e pillanatban átkarolt hátulról, mint egy nagy medve, és én már nem először tűnődtem el azon, hogy vajon miért nem jutottam el több mint kétszáz év alatt odáig, hogy elsajátítsam valamiféle harcművészet fortélyait. Ronda Bill elmegyógyintézeti ápolóként nagyjából úgy élt, mint a börtönben, csak egy kicsivel jobban. Napi egy órát erősített az intézet kertjében, és szteroidokat is szedett, amelyektől egyfolytában csillogott a homloka, valamint gyaníthatóan összezsugorodtak a heréi, amit még több gyúrással és persze még több szteroiddal kompenzált. De bármilyen állapotban voltak az ivarmirigyei, a karja vastagsága meghaladta az én combomét. Az a körém fonódó két kar könnyedén leemelt a székről, és kalimpáló lábaim csak a levegőt rugdosták.

– Ne! – könyörögtem. – Kérem, ne tegyék ezt velem, kérem, kérem, ne…!

Clara rácsapott a könyökhajlatomra, hogy egy kicsit bepirosodjon a bőröm, majd sikerült csúnyán a véna mellé trafálnia. Vadul rúgkapáltam, mire Ronda Bill szorítása tovább erősödött, olyannyira, hogy forróság öntötte el a szemem tájékát, és mintha gyapjúval tömték volna ki az agyamat. Éreztem, hogy a tű behatol, de utána nem jött ki, és aztán a padlóra ejtettek és közölték, hogy:

– Ne legyen már ilyen ostoba, Harry! Miért viselkedik mindig ilyen bután, amikor csak a javát akarjuk?

Azzal otthagytak, én pedig szétterpesztett térddel kuporogtam a padlón, és vártam a hatást. Közben lázasan dolgozott az agyam. Azon törtem a fejem, hogy mi lehet a szervezetembe áramló méreg könnyen hozzáférhető kémiai ellenszere, de mivel csak egy életemben voltam orvos, még nem volt időm ezeknek a modern gyógyszereknek a tanulmányozására. Négykézláb odamásztam a vizeskancsóhoz, és fenékig kiittam a tartalmát, majd hanyatt feküdtem a szoba közepén, és megpróbáltam lelassítani a légzésemet meg a pulzusomat, hogy korlátozzam a gyógyszer szétáramlását, de hiába. Aztán eszembe jutott, hogy meg kéne figyelnem a saját tüneteimet, ezért hanyatt fekve körbefordultam a padlón, hogy lássam az órát. Tíz perc múlva egy kicsit kótyagosnak éreztem magam, de ez elmúlt. Tizenöt perc elteltével arra lettem figyelmes, hogy a lábam a világ túlsó felén van: valaki kettéfűrészelt, de az idegekkel nem szakadt meg az összeköttetés, csak a csontjaim törtek el, és a két lábam immár valaki másé. Tudtam, hogy ez lehetetlen, de rezignáltan feldolgoztam a tényt: nyilvánvaló volt, hogy nem merek harcba szállni sanyarú helyzetem pofonegyszerű valóságával.

Aztán bejött az Idegzsábás, és azt kérdezte:

– Maga meg micsinál?

Úgy éreztem, nem igényel választ a kérdése, ezért nem válaszoltam rá.

Féloldalt csorgott a nyálam. Tulajdonképpen jó volt, hűsítette a tűzforró bőrömet.

– Micsinál micsinál micsinál? – sikította az Idegzsábás, és nekem az járt a fejemben, hogy vajon hallottak-e már Northumbriában az adrenerg szerekről, vagy az még a jövő zenéje.

Lucy megrázott, majd elment, de nyilván ott felejtett valamit, mert én tovább rázkódtam, többször egymás után jól bevertem a fejem a padlóba, és tudtam, hogy be is vizeltem, de ez sem volt baj, érdekes volt, és némi változatosságot hozott, akárcsak a nyál, legalábbis addig, amíg azonos hőmérsékletű velem, mert utána, amikor kezd fölszáradni, már csíp, de ez még odébb volt, és akkor egyszer csak fölbukkant a szétvert arcú Ronda Bill. A fejem fölött, a plafonon loccsant szét az arca, mint az érett paradicsom, a koponyája ripityára tört, és csak egy orr, két szem meg egy nyálcsorgatva bámuló száj maradt a vér és a csöpögő agyvelő tengerében. És amikor Bill fölém hajolt, a kisagya úszkáló darabkái a szája sarkába gördültek, és ott szürkés-rózsaszínes trutymóvá álltak össze, amely csüngött egy darabig az alsó ajkán, majd lecsöppent, mint az almapempő a baba kiskanalából, egyenesen az arcomra, és én üvöltöttem, mint a sakál, majd Ronda Bill megfojtott, és akkor már nem üvöltöttem.

Ekkor már természetesen nem követtem, hogy mennyi az idő, így a diagnosztikai célú önmegfigyelés értelmét vesztette.

8. fejezet

Meglátogatott Jenny.

Az ágyhoz kötöztek, amikor jött, és belém lőttek egy jó adag nyugtatót.

Próbáltam beszélni, próbáltam elmondani neki, hogy mit művelnek velem, de képtelen voltam rá.

Jenny sírt.

Lemosta az arcomat, fogta a kezemet, és sírt.

Az ujján még ott volt a jegygyűrűje.

Az ajtóban beszélt dr. Abellel, aki elmondta, hogy aggasztja az állapotom romlása, és újfajta gyógyszer alkalmazását fontolgatja.

Jenny nevét kiáltottam, de nem jött ki hang a torkomon.

Amikor bezárták az ajtót, Jenny háttal állt nekem.

Aztán a hozzám túl közel ülő dr. Abel tolla hegyét az alsó ajkán pihentetve megszólalt:

– Elmondaná ezt még egyszer, Harry?

Izgatott és sürgető volt a hangja. Most nem csak az érződött rajta, hogy mennyire lenyűgözik a saját kezelési módszerei.

– Vége az olajembargónak – hallottam valakinek a hangját. – Portugáliában kitör a szegfűs forradalom és megdöntik a kormányt. Felfedezik az agyaghadsereget. India atombombát állít elő. Nyugat-Németország nyeri a futball-világbajnokságot.

A narancsszínű ködben üldögélő Ronda Bill ezt hajtogatta:

– Nem olyan okos ugye nem olyan okos olyan okos olyan okos azt hiszi olyan okos de nem olyan okos ugye nem olyan okos az ész az semmi az ész egy nagy szar én vagyok okos én vagyok okos én vagyok itt az okos…

Közel hajolt hozzám, és az arcomra csöpögött. Jól beleharaptam az orrába. Hallottam, ahogy roppan a porc, és ezt nagyon, nagyon viccesnek találtam.

Aztán egy másik hangot hallottam: idegen, kulturált, enyhe amerikai akcentussal beszélő hangot.

– Ó, nem nem nem nem nem – mondta. – Ez így egyáltalán nem lesz jó.

9. fejezet

Jenny…

Glasgow-i akcentussal beszélt, pedig az édesanyja próbálta lenevelni róla, de hiába. Anyja ugyanis abban hitt, hogy tovább kell lépni, apja pedig abban, hogy ott kell maradni, ahol vannak, és végeredményben mindketten ott maradtak, ahol mindig is voltak, egészen a Jenny tizennyolcadik születésnapját követő napig, amikor végre különváltak és soha többé nem látták egymást.

A hetedik életemben újra találkoztam Jennyvel.

Egy edinburgh-i kutatói konferencián történt. Az én kitűzőmön ez állt: „H. August professzor, University College London”, az övén pedig ez: „Dr. J. Munroe, sebész.” Három sorral mögötte ültem végig egy hihetetlenül unalmas előadást a kalciumionok kölcsönhatásáról a perifériás idegrendszerben, miközben lenyűgözve bámultam a tarkóját. Az arcát nem láttam, így nem lehettem biztos benne, hogy ő az, mégis tudtam. Este volt egy kis iszogatás, meg vacsora is. Szétfőtt csirke krumplipürével és elázott zöldborsóval. A zenekar az ötvenes évek középszerű, méltán elfeledett számait játszotta. Megvártam, míg a két férfi, akikkel Jenny egy asztalnál ült, eleget isznak ahhoz, hogy táncra perdüljenek. Miután magára hagyták őt a nem éppen tisztára nyalt tányérjával meg a fodros abrosszal, leültem mellé, kezet nyújtottam és közöltem:

– Harry.

– August professzor? – helyesbített a kitűzőmre pillantva.

– Dr. Munroe – biccentettem. – Már találkoztunk.

– Valóban? Én nem igazán…

– Orvostanhallgató volt az Edinburgh-i Egyetemen, és elsőéves korában egy kis stockbridge-i házban lakott négy fiúval, akik egytől egyig rettegtek magától. A szomszéd ikreire vigyázott, hogy legyen egy kis pénze, és amikor meglátott a műtőasztalon egy még dobogó szívet, eldöntötte, hogy mindenképpen sebész lesz.

– Így van – motyogta Jenny, és teste kicsit elfordult a széken, hogy jobban szemügyre vehessen. – De ne haragudjon, még mindig nem emlékszem magára.

– Semmi baj – feleltem. – Én is csak egy voltam a fiúk közül, akik nem merték megszólítani magát. Van kedve táncolni?

– Hogy?

– Nem táncolna velem?

– Hát… Te jóságos ég, maga most próbálkozik nálam? Erről van szó?

– Boldog házasságban élek – hazudtam –, vár a családom Londonban, nincs semmi hátsó szándékom. Csak nagyra értékelem a munkáját, és nem szeretem, ha egy nőt magára hagynak. Ha úgy jobban érzi magát, tánc közben eszmét cserélhetünk a legújabb képalkotó technológiákról vagy arról, hogy a genetikai hajlam fontosabb-e a gyermekek és kiskamaszok idegpályáinak növekedése szempontjából vagy esetleg a fejlesztő érzéki ingerek. Akkor táncolunk?

Jenny habozott. Ujjai a jegygyűrűjét csavargatták, amely sokkal csiricsárébb volt annál, amit én vettem neki egy másik, régóta halott életben. Azon három gyémánt ékesítette az aranykarikát. A táncparkett felé pillantott, és úgy tűnt, biztonságosnak ítéli a körülményeket. Elég sokan táncoltak, és a zenekar ismét egy olyan számra zendített rá, amely szigorúan tiszteletben tartotta a társadalmi korlátokat.

– Rendben – mondta és megfogta a kezemet. – Remélem, felfrissítette a biokémiai ismereteit.

Táncoltunk.

Megkérdeztem tőle, nem nehéz-e így, hogy ő az első nő az osztályukon.

Jenny elnevette magát, és azt felelte, hogy csak az idióták ítélik meg őt az alapján, hogy nő, mert ő viszont az alapján ítéli meg őket, hogy idióták.

– A dolognak megvan az a határozott előnye – magyarázta –, hogy én lehetek egyszerre nő is, meg kurva jó sebész is, ők viszont sosem lesznek mások, mint idióták.

Megkérdeztem, magányos-e.

– Nem – felelte kis szünet után. Dehogy magányos! Hiszen vannak társai, akiket kedvel, kollégái, akiket tisztel, meg családja, barátai.

És két gyereke is.

Jenny mindig is akart gyereket.

Kíváncsi voltam, van-e kedve viszonyt kezdeni velem.

Megkérdezte, mióta nem félek tőle, mert igencsak megoldódott a nyelvem a táncparketten.

Azt feleltem, hogy már egy emberöltővel ezelőtt elmúlt a félelmem, de ő még mindig gyönyörű, és tudom az összes titkát.

– Hallotta, amit a barátokról, kollégákról, családról, gyerekekről mondtam?

Igen, hallottam minden szavát, és ez épp eléggé nyomasztott is. Szinte kiabált a belső hang, hogy menjek onnan, hagyjam békén, mert az ő élete teljes, nem hiányoznak neki a további bonyodalmak. Milyen erős lehet az iránta érzett vonzalmam, mondtam, ha mindezek tudatában édes csábszavakat sugdosok a fülébe!

– Csábszavak? Maga ezt így hívja?

Szökjön meg velem, mondtam, csak egy éjszakára. Hiszen a föld forog tovább, egyszer minden véget ér, az emberek felejtenek…

Egy pillanatra mintha kísértésbe esett volna, de aztán odajött a férje és megfogta a kezét. Hűséges, szerető férje volt, olyan, amilyenre vágyott, és tulajdonképpen nem is én hoztam kísértésbe, hanem inkább a kaland.

Vajon másként csináltam volna valamit, ha tudom, mi lesz a sorsa Jenny Munroe-nak?

Lehet, hogy nem.

És olybá tűnik, nem feltétlenül igaz az sem, hogy az idő majd fényt derít rá… … …

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado
athenaeum@lira.hu

Felelős kiadó: Nyáry Krisztián
Fordította: Szieberth Ádám
Szerkesztette: Markwarth Zsófia
Műszaki vezető: Rácz Julianna
Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Nagy Lajos
Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Megjelent 2015-ben, Budapesten.
ISBN 978-963-293-490-7
© Minden jog fenntartva!

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – Apache License 2.0
Pinyon Script – SIL Open Font License