A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ferals: The Crow Talker

HarperCollins Children’s Books 2015

HarperCollins Children’s Books is a division of HarperCollinsPublishers Ltd, HarperCollins Publishers

Text © Working Partners Ltd. 2015

Jacket art © Eric Deschamps, 2015

Art direction by Alison Klapthor

Jacket design by Sarah Creech

Hungarian translation © Magyari Andrea, 2015

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Szerkesztő Vereckei Andrea

Olvasószerkesztő Bardi Betty

Fordította Magyari Andrea

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-5591-21-1

Külön köszönettel Michael Fordnak

„Némelyik áldozat testén fognyomokat találtak. Mások felfúvódtak a vérükben talált méregtől, és akadtak, akiket a mélybe taszítottak. Ma sem tudni pontosan, ki vagy mi állt a titokzatos gyilkosságsorozat mögött, amely azon a végzetes nyáron végigsöpört Blackstone városán.”

A Sötétség Nyarának titka

Írta: Josephine Wallace könyvtárigazgató

Blackstone Központi Könyvtár

Első fejezet

AZ ÉJSZAKA AZ Ő VILÁGA VOLT. Ismerte árnyait, illatát. Élvezte hangjait, csendjét. A fiú, akit Krának hívtak, tetőről tetőre lépdelt. Nem látta senki, csak a Hold fehér szeme, és a három varjú, akik a sötét égen a feje körül lebegtek.

Blackstone úgy terült el a négy égtáj felé, mint valami baktériumtenyészet. Kra nézte a felvillanó városképeket: a keleti oldalon felhőkarcolók nyúltak az égbe, nyugaton a nyomornegyed kunyhóinak rézsútos teteje és az iparnegyed füstölgő kéményei ködlöttek. Észak felé, a távolban, elhagyatott panelházak magasodtak. A Blackwater folyó dél felé futott, zavaros, üledékes vize távolabb hordta a város szemetét, a víz azonban soha nem tisztult ki teljesen. Kra messziről érezte orrfacsaró bűzét.

A fiú az egyik ház piszkos tetőablakán egyensúlyozott, aztán letérdelt. Két tenyerét gyengéden az üvegre helyezte, és bebámult a lágy fénybe. Egy összegörnyedt takarító elmerülten tolta maga előtt a felmosóvödröt és a partvist, eszébe sem jutott felpillantani. Soha nem néztek fel.

Kra továbbindult, mellette kövér galamb rebbent fel. A fiú elszökellt egy ősrégi óriásplakát mellett, és remélte, hogy a varjak követik. Kettőt közülük alig lehetett látni, gyorsan mozgó, szurokfekete árnyak voltak csupán. A harmadik varjú fehér tolla viszont úgy világított a sötétben, akár egy szellem.

Éhen halok, motyogta Rikacs, a legkisebb varjú. Éles, vékony hangon panaszkodott.

Te állandóan éhen akarsz halni!, csattant fel Morc, aki lassú, egyenletes szárnycsapásokkal haladt mellette. A fiatalok mind mohók.

Kra elmosolyodott. Bárki más fülének mindez egyszerű varjúkárogásnak hangzott volna. Kra azonban többet hallott ki belőle. Sokkal többet.

Még növésben vagyok!, verdesett Rikacs fölháborodottan a szárnyával.

Kár, hogy az agyad már nem nő!, vihogott Morc.

Tejes, az öreg, vak varjú felettük lebegett. Mint általában, most sem szólt egy szót sem.

Kra lelassított, hogy lélegzethez jusson, és nagyot szippantott a hűvös levegőből. Belehallgatózott az éjszakába: az aszfalton autó suhant, valahonnan zene dübörgött. Távolabbról sziréna hangja hallatszott, majd valaki kiabált, de nem lehetett kivenni, mit. Kra azzal sem törődött, örömében vagy mérgében ordít. Lent a városlakók éltek. Itt fent azonban, a felhőkarcolók árnyékában, a madarakkal, ő volt az úr.

Elhaladt a légkondicionáló forróságot ontó szellőzőnyílásai előtt, aztán megállt, és a levegőbe szimatolt.

Étel. Valami sós.

A tető széléhez kocogott, és lebámult. Egy ajtó lent szemeteskukákkal teli sikátorra nyílt. Az éjjel-nappal nyitva tartó étterem hátsó kijárata volt. Kra tudta, hogy sokszor még teljesen jó ételt dobnak ki – az igaz, hogy maradék, de nem volt szokása válogatni. Gyors pillantással felmérte a sötét sarkokat. Nem látott semmi gyanúsat, de sosem érezte biztonságban magát, ha a földre kellett merészkednie. Ez már a többiek területe, nem az övé.

Morc Kra mellett ért földet, de ereszkedés közben még megkocogtatta a fiú fejét. Vaskos csőre aranylóan villant meg az utcai lámpa fényében.

Nem gondolod, hogy ez veszélyes?, kérdezte.

Kra azonban ahelyett, hogy válaszolt volna, megdermedt. Zajt hallott, de rögtön rájött, hogy csak egy patkány rekedt meg a szemeteszacskók közt. Az állat felemelte a fejét, és félelem nélkül nézett a fiúra.

– Nem hiszem – válaszolta Kra. – De azért őrködjetek!

Felesleges volt ezt mondania. Évek óta élt a varjakkal, s együtt szerezték az élelmet is. Jobban bízott bennük, mint saját magában.

Átlendítette lábát a tető peremén, és kitapogatta a tűzlétra legfelső fokát. Rikacs az egyik kuka peremére telepedett, Morc a tető sarkára kormányozta magát, s onnan figyelte az utcát. Tejes a tűzlétrán keresett helyet, karma végigkaristolta a hideg fémet. Feszülten figyeltek.

Kra már az utcán osont. Egy pillanatra leguggolt, a szemét le sem vette az étterem ajtajáról. Az étel illatától hangosan megkordult a gyomra. Pizza, gondolta. És hamburger!

Belekotort a legközelebbi kukába, és hamarosan talált is egy sárga műanyag dobozt. Még meleg volt. Felnyitotta. Mohón a szájába lapátolta a sült krumplit. Zsíros, sós, a széleken kicsit égett. Finom volt. A savas ecet marta a torkát, de nem bánta. Két napja nem evett. Rágás nélkül nyelte az ételt, szinte megfulladt. Aztán még többet tömött magába. Egy darab krumpli kiesett a szájából, mire Rikacs egy pillanat alatt ott termett, és csőrébe kapta a maradékot.

Morc felrikoltott.

Kra összerezzent, és a kuka mellé kucorodott, szemével a sötétet pásztázta. Szíve meglódult, amikor meglátta, hogy négy alak közeledik az utca vége felől.

– Hé! – kiáltotta a legidősebb. – Takarodj a készletünktől!

Kra hátrálni kezdett, dobozát a melléhez szorítva. Rikacs a levegőbe emelkedett, szárnya csattogott a sötétben.

Az alakok közelebb jöttek, arcukra rávetült az utcai lámpák fénye. Alig lehettek idősebbek, mint Kra, és a ruházatukból ítélve hajléktalanok voltak.

– Van elég – Kra a kuka felé intett a fejével. Furán érezte magát most, hogy emberekkel beszélt. Ritkán történt ilyesmi. – Jut mindnyájunknak.

– Dehogy van – válaszolta az egyik fiú, akinek felső ajkában két piercing lógott. Hintázó járással közelített Krához. – Van elég nekünk! Te meg lopod.

Elkapjuk őket?, kárálta Rikacs.

Kra megrázta a fejét. Nincs értelme harcolni pár sült krumpli miatt.

– Ne rázd itt nekem a fejed, te mocskos kis tolvaj! – kiabálta a magasabbik hajléktalan.

– Atyaég, milyen büdös! – vigyorgott az alacsonyabb.

Kra érezte, hogy az arcába szökik a vér. Hátrább lépett.

– Most meg hová mész? – kérdezte a piercinges. – Maradj még!

Krához lépett, és nagyot taszított rajta.

A váratlan lökéstől Kra hanyatt esett. Elejtette a dobozt, a sült krumpli darabjai szanaszét repültek. A fiúk körbeállták.

– Most meg szétdobálja a kaját!

– Azonnal felszeded, megértetted?!

Kra feltápászkodott. Moccanni sem tudott, úgy körbefogták.

– Egyétek meg!

– Most már késő! – A piercinges, aki a főnökük lehetett, megnyalta a szájában lógó fémkarikát. – Ki kell fizetned. Mennyi pénzed van?

Kra szívdobogva kifordította a zsebeit.

– Semennyi.

Valami villant. A főnök egy kést tartott a kezében.

– Akkor sajnos le kell vágnunk az ujjadat. Amelyikkel loptál.

A piercinges előrelendült, de Kra villámgyorsan megragadta a konténer szélét, és felugrott a tetejére.

– Milyen gyors! – mondta a fiú. – Kapjátok el!

A másik három körülfogta a kukát. Az egyikük rávágott Kra bokájára, a másik pedig a konténert kezdte rázni. Kra megingott, kétségbeesetten igyekezett visszanyerni az egyensúlyát. Az idegenek felnevettek.

Kra ekkor bal oldalt meglátott egy csatornacsövet, és elkapta. De alighogy ujjaival megragadta a hideg fémet, a cső kiszakadt a falból, nagy téglaporfelhőt kavarva. Kra a földre zuhant, csak úgy nyekkent, ahogy ráesett az oldalára. Négy vigyorgó arc nézett rá a magasból.

 – Tartsátok a földön! – parancsolta a bandavezér.

– Kérlek… ne… – nyöszörgött Kra, de a fiúk addigra a lábán ültek, és lefogták a karját. Úgy maradt, kifeszített karral a földön, míg a késes fiú fenyegetően hadonászott körülötte a pengével.

– Na, melyik legyen, srácok? – Kése élét hol Kra jobb, hol pedig a bal kezéhez közelítette. – A jobb vagy a bal?

Kra sehol sem látta a varjakat. Most már tényleg félt.

A piercinges lekucorodott, és rátérdepelt Kra mellkasára.

– Ecc, pecc, kimehetsz…

A kés egyik oldalról a másikra táncolt.

Kra, vigyázz!, kiáltotta Morc. A fiúk a recsegő hangra felkapták a fejüket. Aztán egy kéz nyúlt le a magasból, megragadta a piercingest a gallérjánál, és elrántotta Kra mellől.

Reccsenő hang hallatszott, aztán a kés a földre hullt.

Hát ez honnan jött?, kérdezte Rikacs.

Kra felült. A magas, vékony férfi még mindig a gallérjánál fogva tartotta a piercingest. Az idegen foltos kalapja alól barna, drótszerű haj bújt elő. Jó néhány réteg piszkos ruha volt rajta, legfelül pedig egy barna ballonkabát, amelyet kopott kék zsinórral fogott össze a derekán. Az arcát sűrű, kusza szakáll keretezte, de nem mindenhol, csak foltokban. Kra úgy tippelte, a húszas éveiben járhat, és ő is hajléktalan.

– Hagyjátok békén! – A férfi hangja reszelős volt, és a félhomályban szájürege fekete lyuknak tűnt.

– Miért, kije ez magának? – kérdezte a fiú, aki Kra bal karját tartotta.

A férfi a konténernek lökte a piercinges fiút.

– Ez az ember nem normális! – szólalt meg a kölyök, aki Kra lábát fogta. – Húzzunk innen!

A bandavezér felkapta a kést, és meglóbálta a hajléktalan előtt.

– Szerencséje, hogy ilyen mocskos! – vicsorogta. – Nem szívesen koszolnám össze magával a késemet! Gyertek, srácok!

A négy huligán sarkon fordult, és kirohant az utcából.

Kra feltápászkodott. Alig kapott levegőt. Felnézve látta, hogy a varjak a tűzlépcső korlátján gyűltek össze, és csendben figyelik.

Ahogy a banda a sarokra ért, apró, sötét árny vált ki a homályból, és a férfi mellé állt. Kra úgy saccolta, a fiú hét-nyolc éves lehet. Keskeny arca sovány volt, fején piszkosszőke haj meredezett.

– És nehogy vissza merjetek jönni! – rázta meg öklét a banda felé.

Kra nekiállt, hogy összeszedje a szétgurult sült krumplit. Nem szabad elpocsékolni az ilyen finomságot. Közben végig magán érezte megmentője és az idegen fiú pillantását.

Amikor végzett, a dobozt kabátzsebébe süllyesztette, és a tűzlétrához sietett.

– Várj! – mondta a férfi. – Ki vagy?

Kra megfordult, de a szemét lesütötte.

– Senki.

A férfi felnevetett.

– Valóban? És a szüleid hol vannak, Senki?

Kra megrázta a fejét. Nem tudta, mit mondhatna.

– Óvatosabbnak kéne lenned!

– Tudok magamra vigyázni.

– Nekünk nem úgy tűnt! – szegte fel az állát a kisfiú.

Kra hallotta, ahogy a varjak a feje fölött, a tűzlétrán mocorognak. A férfi pillantása is odavándorolt, összeszűkült szemmel nézte a madarakat. Szája sarkában mosoly bujkált.

– Ők a barátaid? – kérdezte.

Ideje hazaindulnunk, károgta Morc.

Kra megindult felfelé a tűzlétrán. Nem nézett vissza. Tempósan mászott, egyik kezét a másik után rakta, gyors lába alig csapott zajt a létrafokokon. Amikor elérte a tetőt, még egy pillantást vetett lefelé, és látta, hogy a férfi még mindig őt bámulja, a kisfiú pedig a konténerben turkál.

– Valami rossz közeleg! – kiáltott a férfi. – Valami nagyon rossz! Bajba kerülsz, beszélj a galambokkal!

Beszélj a galambokkal? Kra csak varjakkal tudott beszélni.

Még hogy galambokkal!, értetlenkedett Rikacs, mintha olvasott volna Kra gondolataiban. Ennek se füle, se farka!

Lehet, hogy nincs ki mind a négy kereke, válaszolta Morc. Elég sok olyan járkál mostanában.

Kra felugrott a tetőre. Kocogásra váltott, de futás közben is azon járt az esze, amit a férfi mondott. Egyáltalán nem tűnt bolondnak. Az arca szenvedélyes volt, a szeme tiszta. Nem úgy nézett ki, mint azok a részegek, akik az utcán botladoznak, vagy a kapualjban alszanak, és pénzt koldulnak.

És segített neki. A saját bőrét kockáztatta, pedig semmi oka nem volt rá.

A varjak Kra feje felett repkedtek, néha megkerültek egy-egy épületet, miközben a fészek felé tartottak. A biztonságba, haza.

Krát körülölelte az éjszaka, ő pedig lassan megnyugodott.