Patrick Modiano

Nászút

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Patrick Modiano: Voyage de noces

Éditions Gallimard, Párizs, 1990

Fordította: Gulyás Adrienn

Szerkesztette: V. Detre Zsuzsa

© Éditions Gallimard, 1990

© Gulyás Adrienn, 2015

Borítófotó: Shutterstock

© Tarandus Kiadó, 2015

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Tarandus Kiadó, Győr, 2015

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó hatvanhatodik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Felelős szerkesztő: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

EPUB ISBN 978-615-5584-01-5

Robert Gallimard-nak

Voltak még meleg nyári napok, de olyan fullasztó hőség, mint azon a kedden, soha, és Milánó sem volt soha olyan kihalt, mint aznap. Augusztus tizenötödike másnapja volt. A bőröndömet beadtam a csomagmegőrzőbe, de ahogy kiléptem az állomás épületéből, megtorpantam: ilyen tűző napsütésben nem lehet a városban sétálni. Öt óra volt. A vonatom négy óra múlva indult Párizsba. Árnyékba kellett húzódnom, és pár száz méterrel arrébb, az állomás melletti úton átellenben találtam is egy szállodát: impozáns homlokzatával hívta föl magára a figyelmemet.

A világos márványfolyosókon és a bár hűvösen derengő félhomályában olyan érzésem volt, mintha kútban ülnék. Azaz a bárról most jut eszembe egy kút, a szállodáról pedig egy hatalmas bunker, mert akkor nem gondoltam semmit, csak ittam szívószállal a grenadinszirupos narancslevemet. A bárpincért hallgattam, de az arcára már nem emlékszem. Egy vendéggel beszélgetett, rá sem emlékszem, nem tudom, hogy nézett ki, milyen ruha volt rajta. Csak az maradt meg bennem, hogy mindenre azt mondta: „Mah”, ami úgy hangzott, mint valami vészjósló ugatás.

Tizennegyedikén este, két nappal azelőtt, öngyilkos lett egy nő a szállodában. Hívták a mentőket, de nem tudtak segíteni, mesélte a pincér. Aznap délután még látta a nőt. Ott volt a bárban. Egyedül. A haláleset kapcsán kihallgatta a rendőrség. De nem tudott sokat mondani. Barna hajú nő volt. Augusztusban alig van vendég, úgyhogy a szállodaigazgató nem kis megkönnyebbülésére nem lett nagy hírverés az eset körül. Csak egy rövid cikk tizenhatodikán reggel a Corrierében. Francia volt. Mit keresett Milánóban augusztusban? Felém fordultak, mintha tőlem várnák a választ.

– Minek jönnek Milánóba ilyenkor? Augusztusban minden zárva – szólalt meg a pincér franciául.

– Mah – vakkantott vészjóslón a másik.

Szemrehányón bámultak, hogy éreztessék, milyen illetlenséget, sőt, súlyos hibát követtem el, amikor augusztusban Milánóba tévedtem.

– Ha nem hiszi, járjon utána! Ma egy bolt sincs nyitva egész Milánóban – mondta a pincér.

Beszálltam a szálloda előtt várakozó egyik sárga taxiba. Határozatlanságomból a sofőr rögtön tudta, hogy turista vagyok, és felajánlotta, hogy elvisz a Dóm térre.

Kihaltak voltak az utcák, az üzletek mind zárva. Eltűnődtem, vajon a nő, akiről beszéltek, ugyanilyen sárga taxival utazott-e keresztül a városon, mielőtt a szállodában öngyilkos lett. Akkor még nem gondoltam, hogy a kihalt város látványának köze lett volna a döntéséhez. Milánó azon az augusztus tizenhatodikai napon olyan volt, mint háború idején a nyílt városok – legalábbis akkor ez jutott eszembe róla. Pihent, de érződött, hogy hamarosan újra lárma és nyüzsgés tölti be.

A Dóm téren a székesegyház tövében baseballsapkás turisták lézengtek, és a Viktor Emánuel passzázs bejáratánál nyitva volt egy nagy könyvesbolt. A boltban egyedül lapozgattam a könyveket a villanyfénynél. Vajon a nő is járt itt a tizenötödikei ünnep előtt? Megkérdeztem volna a férfit, aki a bolt hátsó részében, a művészettörténeti részlegnél ült az íróasztala mögött. De semmit nem tudtam a nőről azon kívül, hogy barna hajú és francia.

Végigsétáltam a Viktor Emánuel passzázson. Aki élt és mozgott Milánóban, mind ide húzódott a nap gyilkos sugarai elől: a fagylaltosnál tülekedő gyerekek, japán, német turisták és délolaszok, akik először jártak a városban. Ha három nappal előbb érkezem, lehet, hogy összefutok itt a nővel, és honfitársak lévén talán beszédbe is elegyedünk.

Maradt két órám a vonat indulásáig. A Dóm téren sorban várakoztak a sárga taxik, beültem az egyikbe, és visszavitettem magam a szállodába. Esteledett. Ha a mai fejemmel visszagondolok az idegen városra, az utcákra, a parkokra, a villamosokra, a hőségre, amely még inkább elszigeteli az embert, már tudom, hogy minden összevágott a nő öngyilkosságával. De akkor a taxiban úgy gondoltam, hogy az egész egy szerencsétlen véletlen műve.

A bárpincér egyedül volt. Hozott még egy grenadinszirupos narancslevet.

– Na? Ugye, hogy minden zárva?

Megkérdeztem, régóta lakott-e a szállodában a nő, akiről az imént beszélt, és fellengzősen úgy fogalmazott, hogy „véget vetett az életének”.

– Nem régóta… Három napot töltött itt, aztán véget vetett az életének…

– Hova valósi volt?

– Párizsi. Úgy volt, hogy tovább utazik délre, ott nyaraltak a barátai. Caprin… A rendőrök mondták… Holnap jön valaki intézkedni.

Intézkedni. Milyen komor szó, Capriról inkább a kék ég, a sziklabarlangok, a gondtalan nyár jut az ember eszébe!

– Kifejezetten csinos volt… Annál az asztalnál ült… – A leghátsó asztalra mutatott. – Ugyanazt itta, mint maga…

Lassan indult a vonatom. Odakint besötétedett, de a hőség ugyanolyan fullasztó volt, mint délután. Átmentem az úton, de le sem vettem a szemem az állomás monumentális homlokzatáról. A csomagmegőrző hatalmas csarnokában kiforgattam az összes zsebem, mire megtaláltam a cédulát, és vissza tudtam kérni a bőröndömet.

Vettem egy Corriere della Serát. El akartam olvasni a nőről szóló cikket. Lehet, hogy ugyanarra a vágányra futott be a vonata, ahonnan az enyém indul, és öt nappal később ugyanazt az utat teszem meg, mint ő, csak az ellenkező irányba… Miért jön valaki ide megölni magát, amikor Caprin nyaralhatna a barátaival? Lehet, hogy jó oka volt rá, csak soha nem fogom megtudni.

A múlt héten ismét Milánóba utaztam, de el sem hagytam a reptér épületét. Más volt, mint tizennyolc éve. Igen: tizennyolc éve, összeszámoltam a kezemen. Nem mentem sárga taxival a Dóm térre vagy a Viktor Emánuel passzázshoz. Esett az eső, sűrű, júniusi eső. A következő gép alig egy óra múlva indult vissza Párizsba.

Átutazóban voltam, üldögéltem a milánói reptér nagy, üvegezett csarnokában. Eszembe jutott az a keddi nap, tizennyolc évvel azelőtt, és először kezdett el igazán foglalkoztatni a nő, aki a bárpincér szavaival élve „véget vetett az életének”.

A milánói retúrjegy kapóra jött, előző nap vettem a rue Jouffroy-n lévő utazási irodában. Otthon eldugtam az egyik bőröndbe, nehogy a feleségem, Annette megtalálja. Milánó. Mehettem volna Bécsbe, Athénba vagy Lisszabonba, de Milánót választottam. Mindegy volt, hová szól a jegy. Csak az számított, hogy a gép ugyanakkor induljon, mint a Rio de Janeiró-i.

Annette, Wetzel, Cavanaugh, mind kikísértek a reptérre. Vidámnak tettették magukat, mint mindig, amikor utaztam valahová. Én viszont nem szerettem búcsúzkodni, és aznap kiváltképp nehezemre esett. Kikívánkozott belőlem, hogy ez a szakma, amelyet régimódiasan „tudományos felfedezésnek” hívunk, már idejét múlta, lekéstük a felfedezések korát. Meddig vetítjük még a dokumentumfilmjeinket a Pleyelben meg az egyre gyérülő vidéki mozikban? Fiatalon nagy elődeink példáját akartuk követni, de már nem lehet. Többé nincs mit felfedezni.

– Hívj ám föl bennünket Rióból! – mondta Wetzel.

Rutinmunka volt: újabb dokumentumfilmet forgattunk akkor éppen Fawcett ezredes nyomában címmel – hány hasonló című film készült már –, és fel kellett hozzá venni néhány Mato Grosso környéki falut. Én viszont eltökéltem, hogy semmi szín alatt nem megyek Brazíliába, csak nem mertem megmondani Annette-éknek. Úgysem értenék. Annette különben is örül, ha elmegyek, legalább kettesben lehet Cavanaugh-val.

– Mindenkit üdvözlünk odaát – mondta Cavanaugh.

A stáb tagjaira célzott, ők ugyanis már Rio de Janeiróban voltak, és a Souza hotelban várták az érkezésemet. Azt ugyan várhatják… Egy-két nap elteltével majd aggódni kezdenek. Telefonálnak Párizsba. Annette veszi föl a kagylót, Cavanaugh a hallgatót. Eltűntem, igen, el. Mint Fawcett ezredes. Azzal a különbséggel, hogy én még csak el sem utaztam, mert előbb-utóbb biztosan rájönnek, hogy föl sem szálltam a riói gépre, és akkor majd még jobban aggódnak.

Nem kell megvárni, amíg becsekkolok, mondtam nekik, és ahogy visszanéztem hármójuk távolodó kis csoportjára, arra gondoltam: most látom őket utoljára. Wetzel és Cavanaugh még mindig fiatalosan mozogtak a szakmánknak köszönhetően, ha egyáltalán szakmának mondható, hogy az ember gyerekkori álomvilágában éli le az életét. Meddig akarunk vén fejjel gyerekek maradni? Még egyszer, utoljára felém integettek. Annette-től elérzékenyültem. Egyidősek voltunk, és pontosan úgy öregedett, mint azok a hervadó dán szépségek, akikért húszévesen odavoltam. Idősebbek voltak nálam, és szerettem, hogy olyan gyöngédek és gondoskodók.

Vártam, amíg kimennek a váróteremből, és elindultam a milánói járat pultjához. Visszaszökhettem volna mindjárt Párizsba. De először el kellett távolodnom tőlük.

Ahogy ültem a tranzitváróban, megfordult a fejemben, hogy bemegyek Milánóba, és végigjárom ugyanazokat az utcákat, mint annak idején. De mi haszna lett volna? A nő véletlenül jött ide meghalni. Párizsban kellett a nyomára bukkanom.

Hazafelé alig fértem a bőrömbe, úgy ujjongtam magamban, mint utoljára huszonöt éves koromban, amikor először utaztam a csendes-óceáni térségbe. Az első utamat aztán sok másik követte. A felfedezésvágy hajtott, mint gyerekkori olvasmányaimban Stanley-t, Savorgnan de Brazzát vagy Alain Gerbault-t? Vagy inkább a menekülésvágy. Éreztem, hogy erősebb bennem, mint valaha. Párizsban távolabb leszek mindentől, mintha az eredeti terv szerint Rióba megyek, gondoltam hazafelé a gépen.

Sok hotelt ismerek Párizs külső kerületeiben, úgy gondoltam, hogy majd váltogatom őket. Először a Doddsban vettem ki szobát, a porte Dorée-nál. Ott véletlenül sem futok össze Annette-tel. Cavanaugh biztosan magával cipelte az avenue Duquesne-en lévő lakásába, miután elutaztam. Lehet, hogy nem is értesül mindjárt az eltűnésemről, mert senki, még Wetzel sem tudja, hogy Annette Cavanaugh szeretője, és a telefon hiába csörög nálunk a cité Véronban. Néhány nap múlva, amikor kienyelegték magukat, Annette mégiscsak hazaugrik, és – legalábbis én így képzelem – otthon a következő távirat várja: „Aggódunk. Jean nem jött meg 18-án. Sürgősen hívja a Souza hotelt! A riói stáb.” Cavanaugh átmegy hozzá a cité Véronba, és együtt aggódnak.

Én nem aggódom. Könnyűnek érzem magam, nagyon könnyűnek. Nem akarok semmi felhajtást: ahhoz túl öreg vagyok. Ha elfogy a készpénzem, megpróbálok szót érteni Annette-tel. A cité Véronban jobb, ha nem hívom, hátha ott van Cavanaugh. Majd kitalálom, hogyan találkozhatnék vele titokban. Megesketem, hogy senkinek nem árulja el, hol vagyok. Onnantól az ő dolga lebeszélni mindenkit, hogy a keresésemre induljon. Annette tudja, hogyan kell eltüntetni a nyomokat, az én nyomaimat is úgy eltünteti majd, mintha soha nem léteztem volna.

Ma szép idő van a porte Dorée-nál. De nincs olyan fullasztó hőség, és az utcák sem olyan kihaltak, mint tizennyolc éve Milánóban azon a napon. A boulevard Soult és a szökőkutas tér túloldalán, az állatkert bejáratánál turisták tolonganak, vagy csoportokban vonulnak felfelé a régi Gyarmatmúzeum lépcsőjén. A Gyarmatmúzeum és az állatkert jelentős szerepet játszott az életünk alakulásában, mert gyerekkorunkban Cavanaugh, Wetzel meg én sokat jártunk oda. Távoli országokról álmodoztunk, felfedezőutakról, ahonnan nem tér vissza az ember.

Most pedig éppenséggel visszatérek oda, ahonnan elindultam. Mindjárt lemegyek, és veszek egy belépőt az állatkertbe. Pár hét múlva talán megjelenik egy rövid cikk Jean B. eltűnéséről valamelyik újságban. Annette azt fogja csinálni, amit mondok, el fogja hitetni mindenkivel, hogy az utolsó brazil utamon nyomom veszett a vadonban. Telik-múlik majd az idő, és felkerülök az eltűnt felfedezők listájára Fawcett meg Mauffrais után. Soha senki se fog rájönni, hogy a porte Dorée-nál kötöttem ki Párizsban, ráadásul szándékosan.

A nekrológszerzők azt hiszik, le tudnak írni egy életet. Valójában semmit nem tudnak róla. Tizennyolc éve a couchette kocsiban, az ágyamon fekve elolvastam a Corriere della Sera cikkét. A nőt, aki a bárpincér szavával élve véget vetett az életének, személyesen ismertem: döbbenetes volt. Annyira felkavart a hír, hogy kis híján leszálltam a vonatról – sokáig álltunk a milánói pályaudvaron –, és visszamentem a szállodába, hátha még összefutok vele.

A Corriere della Sera tévedett a korát illetően. Negyvenöt éves volt. És a leánykori nevén említették, jóllehet még mindig Rigaud felesége volt. Ezt azonban senki nem tudhatta Rigaud-n, rajtam és az anyakönyvvezetőn kívül. Lehet-e ezért az újságírót hibáztatni, végső soron talán méltányosabb volt Ingridet a leánykori nevén említeni, hiszen azt viselte élete első húsz évében.

A pincér azt mondta, valaki „intézkedni” fog. Rigaud? Ahogy a vonat elindult, próbáltam magam elé képzelni, de ez a Rigaud a történtek miatt bizonyára már nem ugyanaz lenne, mint hat évvel azelőtt. Vajon ő rám ismerne? Hat éve találkoztunk, de őt azóta nem láttam.

Ingriddel egyszer összefutottam Párizsban. De Rigaud nem volt vele.

Holdvilágos, néma külváros úszik el a vonatablak előtt. Egyedül vagyok a fülkében. Csak az éjszakai lámpa világít az ágyam fölött. Ha három nappal előbb érek Milánóba, biztosan összefutok Ingriddel a szálloda halljában. Ezt gondoltam délután is a taxiban a Dóm térre menet, csak akkor még nem tudtam, hogy ő volt az a nő.

Miről beszélgettünk volna, ha találkozunk? Vagy úgy tett volna, mint aki nem ismer? Nem. Akkor ő már messze járt, talán észre sem vesz. Vagy vált velem néhány szót puszta udvariasságból, mielőtt örökre elmegy.

Az állatkertben a Zergék sziklájára már nem lehet a belső lépcsőn fölmenni. Bármikor összedőlhet, körbevették dróthálóval. A beton repedései között látni az elrozsdásodott tartóvasakat. De a zsiráfokat és az elefántokat jó újra megbámulni. Szombat van. Sok a fényképezgető külföldi. És akik még nem mentek el vagy nem is mennek nyaralni a családjukkal, úgy özönlenek a vincennes-i állatkertbe, mint valami turistaparadicsomba.

Leülök egy padra, a Daumesnil-tóval szemben. Később majd visszasétálok a régi Gyarmatmúzeum tőszomszédságában lévő Doddsba. A szobám ablakából nézem a teret és a szökőkút vízsugarait. Amikor Ingriddel és Rigaud-val találkoztam, nem gondoltam, hogy miután az elmúlt húsz évben annyi távoli országot bejártam, éppen a Porte Dorée-nál kötök ki.

Szerettem volna többet megtudni Ingrid öngyilkosságáról azután, hogy megjöttem Milánóból. Amikor egyszer összefutottam vele Párizsban, kaptam tőle egy telefonszámot, de ott senki nem jelentkezett. De mondta is, hogy már nem él együtt Rigaud-val. Aztán találtam egy másik számot: Rigaud firkantotta fel egy papírfecnire, amikor hat évvel korábban kikísértek a Saint-Raphaël-i állomásra. KLÉBER 83-85.

– Rigaud urat keresi? – mondta egy női hang. – Régóta nem láttuk.

– Levelet küldhetek neki?

– Küldhet, uram. De nem biztos, hogy megkapja.

Elkértem tőle a címet. Egy ház a rue Spontiniben bútorozott bérlakásokkal. De mit írjak neki? A részvétnyilvánítás nem illett sem Ingridhez, sem hozzá.

Aztán utazni kezdtem. Az emlékük elhalványult. Futólag ismertük egymást, és a kapcsolatunk mindvégig felszínes maradt. Három évvel Ingrid öngyilkossága után, egy nyári este egyedül maradtam Párizsban – három napot töltöttem otthon egy óceániai és egy Rio de Janeiró-i út között –, és úgy éreztem, újra föl kéne hívnom a KLÉBER 83-85-öt. Emlékszem, külön ezért bementem egy nagyszállóba a rue de Rivoliban. Mielőtt megadtam a számot a központosnak, le-föl sétáltam a hallban, és azon gondolkodtam, mit mondok majd Rigaud-nak. Féltem, hogy izgalmamban meg sem tudok szólalni. De senkivel nem tudtam beszélni.

Múltak az évek, jöttek sorra az utazások, dokumentumfilm-vetítések a Pleyelben és másutt, és megfeledkeztem Ingridékről. Amikor utoljára próbáltam elérni Rigaud-t, ugyanolyan nyári este volt, mint ma: ugyanekkora hőség, és ugyanez a magány- és idegenségérzés, mint most, csak nem ilyen erős… Holt idő volt csupán, veszteglés két repülőút között, nem több. Cavanaugh-t és Wetzelt vártam, aztán néhány nappal később együtt indultunk tovább Rióba. Zajlott az élet, tele voltunk szebbnél szebb tervekkel.