S. J. WATSON

A másik én

S. J. WATSON

A másik én

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

© Lola Communications Ltd 2015

Hungarian translation © Gellért Marcell, 2015

ISBN 978-963-293-505-8

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kötet fikció, a történelmi tényeket leszámítva bármilyen hasonlóság élő vagy elhunyt személyekkel pusztán a véletlen műve.

Ha igaz a feltevés, miszerint hatalom, tudás és szexualitás között immár kétezer éve az elfojtás az érdemi kapocs, nem csoda, ha csak súlyos áldozatok árán tudunk szabadulni tőle.

MICHEL FOUCAULT

Csak elme szülte eszméktől,

Kérlek, óvj, Uram!

W. B. YEATS

Allister Peacocknak és Jenny Hillnek

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Határozott léptekkel felmegyek a lépcsőn, de az ajtó előtt hirtelen elszáll a bátorságom. Nem akarok bemenni. Mi lenne, ha egyszerűen sarkon fordulnék, és hazamennék? Végül is bármikor visszajöhetek.

Azaz, nem egészen. Valójában ez az utolsó esélyem. A kiállítás már legalább három hete nyitva van, és holnap bezárják. Vagy most, vagy soha.

Behunyom a szemem, és próbálok mélyeket lélegezni. Csak a légzésre koncentrálni. Kihúzom magam, hogy minél több levegő jusson a tüdőmbe. Minden egyes kilégzésnél érezhetően csökken a feszültség a testemben. Próbálom meggyőzni magam, hogy nincs mitől tartanom, hiszen gyakran járok ide. Itt találkozom a barátaimmal, hogy beüljünk valahova egy kávéra, rendszeresen megnézem a soros kiállításokat, ide járok előadásokat hallgatni. Ez a mai látogatásom is csak egy a sok közül. Itt nem érhet semmi baj. Itt nem fog senki tőrbe csalni.

Fő a nyugalom. Lenyomom a kilincset, és belépek a terembe.

Odabent minden olyan, mint máskor: törtfehér falak, csillogó parkett, alumínium sínpárokra felfüggesztett spotlámpák a mennyezeten. A korai időpont ellenére már látogatók is vannak, nem is kevesen. Egyesek hosszan elidőznek egy-egy kép előtt, mások hátrébb lépve keresik az optimális távolságot, megint mások a társukkal osztják meg halkan az észrevételeiket, vagy a katalógust böngészik, amit a bejáratnál osztogatnak. Az elmélyült szemlélődés áhítatos csendje üli meg a termet. Ezek az emberek azért jöttek ide, hogy megnézzék a fotókiállítást. Vagy tetszik nekik, vagy nem, de fél óra múlva kilépnek az ajtón, visszatérnek a valóságba, a saját éltük megszokott kerékvágásába, és hamarosan el is felejtik mindazt, amit itt láttak.

Néhány pillantással felmérem a két falon kiállított anyagot. Talán egy tucat nagyméretű kép tisztes távolságra egymástól, közöttük arányos elrendezésben néhány kisebb felvétel. A többiekhez hasonlóan én is körbesétálhatnék, mintha minden érdekelne a kiállított anyagból, de nem teszem, mert ma csupán egyetlen kép miatt jöttem. Nem kell sokáig keresnem, ott van a bejárattal szemben, a galéria hátsó falán, majdnem középen, két másik nagyobb méretű színes kép között. Az egyik egy gyűrött ruhában álló fiatal lány teljes alakos portréja, a másikon egy erősen kifestett, cigarettázó nő arcképe. A kép, amiért jöttem, már messziről felhívja megára a figyelmet. Természetes fényben készült, színes, többnyire a szürke és a kék árnyalataiból komponált felvétel – ilyen nagyításban egyenesen lenyűgöző. A kiállítás címe: „Másnap.” Még ilyen távolságból is egyértelmű, miért éppen ez a kép került a főhelyre.

Legalább tíz éve, hogy utoljára láttam. Pontosabban láttam, de nem néztem meg. Pedig több képeslapban is megjelent, mi több, még egy könyvbe is betették illusztrációnak. Ennek ellenére sohasem néztem meg alaposabban, ilyen alaposan, mint most.

Közelebb lépve először a feliratot olvasom el: Julia Plummer: Marcus tükörben, 1997, Cibachrome másolat. Ennyi. Semmi életrajzi adat a szerzőről – hála az égnek. Most már nyugodtan szemügyre vehetem magát a képet.

Egy fiatal férfi van rajta, húsz év körüli. Meztelen, de a fotó csak deréktól fölfelé mutatja, amint önmagát nézi egy tükörben. A kép középpontjában nem ő, hanem a tükörképe áll. Sovány arc, résre nyitott szemek, a szája félig nyitva, mintha sóhajtana vagy éppen mondani készülne valamit. A képből – legalábbis az összbenyomás alapján – sugárzik a szomorúság, nyoma sincs benne derűnek, pedig néhány másodperccel azelőtt, hogy elkészült, a fiú – Marcus – önfeledten nevetett valamin. Az egész délutánt az ágyban töltötte a barátnőjével, akivel kölcsönösen imádták egymást. Felolvastak egymásnak – Isherwoodtól az Isten veled, Berlint, vagy talán A nagy Gatsbyt, amit a lány már olvasott, de Marcus még nem –, és megettek egy nagy adag jégkrémet csak úgy, a dobozból. Gondtalanok voltak, vidámak és boldogok – kerek volt a világ. A nappaliból nyíló hálószobában szólt a rádió – egy népszerű jazzszám –, és a fiú szája azért volt nyitva, mert éppen csatlakozni akart a lányhoz, aki hangosan énekelte a dallamot, amikor a kép készült.

Az eredeti kép persze más volt. A lány is benne volt a tükörben; a fiú válla fölött emelte a szeméhez a fényképezőgépet. Ő is meztelen volt, de úgy állította be a fókuszt, hogy az alakja elmosódjon. Kettős portré volt abból az időből, amikor a tükörképek még nem jöttek divatba.

Ezt a változatot – az eredetit – jobban szerettem. De aztán – már nem emlékszem, pontosan mikor, de az biztos, hogy az első kiállítása előtt – meggondoltam magam. Rájöttem, hogy nélkülem jobb a kép. El is tüntettem magam róla.

De most már bánom. Nem volt tisztességes dolog. Ez volt az első alkalom, hogy hazudtam egy képemmel. Bocsánatot kellene kérnem Marcustól. Ezért, és sok minden másért is. Hogy utána mentem Berlinbe, és aztán otthagytam, eltűntem az életéből, ahogy erről a fényképről. Hogy nem az voltam, akinek gondolt.

Azóta is bánom. Még ennyi idő után is.

Hosszú percekig nem tudok elszakadni a képtől. Már régóta nem csinálok ilyen portrékat. Maradtak a családi fotók, Connor barátai a szüleikkel, testvéreikkel – munkák, amik jövet-menet az iskola előtt találnak meg. Csip-csup kiadások fedezésére elég, amit keresek vele. És még csak nem is méltóságomon aluli feladat. Igyekszem ezt is komolyan venni, és sosem vagyok munka nélkül, a megbízóim értékelik is, hogy minőségi munkát végzek. Jó hírem van, és nem szűkölködöm megbízásokban. Többnyire születésnapi zsúrokra, családi eseményekre hívnak. Ilyenkor a vendégekről is kell képeket csinálnom, amiket aztán szuvenírként elküldök nekik e-mailben. Nemrég egy jótékonysági alapon szervezett születésnapi zsúrba hívtak fotózni, ahol Hugh kórháza számára gyűjtöttek pénzt a vendégektől. Örömmel végzem ezt a munkát is, annak ellenére, hogy nem jelent olyan szakmai kihívást, mint egy ilyen portré elkészítése; nem kell hozzá művésznek lenni – ha szabad ezt a szót használnom –, és éppen ez az, ami annyira hiányzik a munkámból, hogy művészi képeket készítsek, ha egyáltalán képes vagyok még rá. Már abban sem vagyok biztos, hogy megvan még a szemem, hogy meglássam, amit érdemes, és a csalhatatlan ösztönöm, hogy elkapjam a megfelelő pillanatot. Hosszú évek óta nem készítettem az alkotás igényével képet.

Pedig Hugh folyton buzdít, hogy térjek vissza a művészi fotózáshoz. Connor is felnőtt már, lassan elkezdi élni a maga életét. Annak idején – talán hogy pótoljuk mindazt, amit nem kapott meg élete első éveiben – minden időnket rá fordítottuk, de ma már, tinédzserként nincs szüksége ilyen szintű gondoskodásra, így többet törődhetek magammal, mindazzal, ami nekem fontos. Körbesétálok a teremben, hogy legalább egy futó képet kapjak a kiállított anyagról. Igen, talán itt az ideje, hogy újrakezdjem. Több időt fordíthatnék a hivatásomra, anélkül, hogy Connort elhanyagolnám. A kettő ma már nem zárná ki egymást. Lemegyek az előcsarnokba, ahová megbeszéltük Adrienne-nel a találkozót. Ő is el akart jönni velem a kiállításra, de lebeszéltem róla. Egyedül akartam szembesülni a képemmel, a múltammal. Megértette. „Akkor megvárlak lent a kávézóban” – tárta szét a karját mosolyogva. „Ott meg is reggelizhetünk.”

Korábban jött, mint megbeszéltük. Már ott ült az egyik ablak melletti asztalnál egy pohár fehérbor társaságában. Ahogy meglát, feláll, elém jön, és megöleljük egymást.

– Na, milyen volt? – kérdezi, mielőtt még leülnénk.

Egészen közel húzom a székem az asztalhoz, hogy rákönyökölhessek.

– Hát, elég fura.

Adrienne már korábban rendelt nekem egy üveg ásványvizet, ebből töltök magamnak egy pohárral.

– Valahogy… idegen volt. Mintha nem is az én képem lenne.

Adrienne megértően bólint. Tudta, milyen fontos volt nekem, hogy lássam a képet.

– De van néhány jó kép, amit érdemes megnézni. Valamikor te is beugorhatnál, hogy megnézd őket.

Adrienne mosolyogva a poharáért nyúl.

– Talán beugrom holnap. – Tudom, hogy csak udvariasságból mondja, de nem veszem zokon. Az én képemet már látta régebben, a többi pedig nem igazán érdekli. – Egészségedre – int felém a poharával. Én is iszom két kortyot, majd hátradőlök a széken. – Connort nem hoztad el?

– Nem az ő világa – felelem nevetve. – Egyébként sem ért rá.

– A haverok, igaz?

– Nem. Uszodába mentek Hugh-val. Az Ironmonger Row-ba.

Adrienne mosolyogva nyugtázza a választ. Connor a keresztfia, Hugh-t pedig azóta ismeri, hogy összejöttünk.

– Úszni járnak?

– Igen. Ez a legújabb. Hugh ötlete volt. Nemrég döbbent rá, hogy jövőre ötvenéves lesz, és pánikba esett. Mindenáron fitt akar maradni. Beszéltél Kate-tel mostanában?

A poharamat nézem, mintha kerülni akarnám Adrienne tekintetét. Nem akartam feltenni ezt a kérdést, legalábbis egyelőre nem, de valahogy magától kibukott belőlem. Azt sem tudom, minek örülnék jobban: az igennek vagy a nemnek.

Adrienne iszik egy kortyot a borból, mielőtt válaszolna.

– Nem. Már jó ideje nem beszéltünk. És te?

– Úgy három hete hívott utoljára.

– És…?

– A szokásos.

– Hajnalban?

– Igen – bólintok egy elnyújtott sóhaj kíséretében. Felidézem magamban a húgom utolsó hívását. Éjjel kettőkor jutott eszébe, hogy beszéljünk. Neki ott, Párizsban, még később volt. Nem volt teljesen beszámítható. Azt hiszem, többet ivott a kelleténél. Erősködött, hogy vissza akarja kapni Connort. Nem érti, miért állok az útjukba. A fejemre olvasta, hogy önző vagyok, és csak magamra gondolok. Hugh dettó, és nem ő az egyetlen, akinek ez a véleménye. Ugyanaz a lemez, amit már ezerszer hallottam.

– Talán beszélned kéne vele. Úgy értem, újra, de úgy, hogy te hívod fel. Amikor…

– Nincs úgy kiakadva? – segítem ki Adrienne-t mosolyogva. – Te is tudod, hogy nem sok értelme lenne. Különben sem tudom elérni. A mobilját sosem veszi fel, ha pedig a vonalason hívom, mindig a bérlőtársa van otthon, aki soha nem tud róla semmit. Kár strapálni magam. A fejébe vette, hogy mindenáron vissza akarja kapni Connort. Ennyi idő után. Mintha ez lenne az egyetlen életcélja, hogy gondoskodjon a fiáról. És meg van róla győződve, hogy Hugh-val merő önzésből nem akarjuk visszaadni neki. Az szóba se kerül, eszébe sem jut, hogy Connor mit akar, neki mi lenne a legjobb. Meg se kérdezte tőle. Csak magával törődik. Mintha ez az egész csak róla szólna.

Nem folytatom. Adrienne-nek nem kell magyaráznom. Ismeri a történetet. Tudja, miért vettük annak idején magunkhoz a húgom fiát, ahogy azt is, milyen jó volt ez így neki hosszú éveken át. Csak azt nem tudja, ahogy én sem, mi változott meg ilyen hirtelen, hogy most mindenáron vissza akarja kapni.

– Nem próbálnál te beszélni vele?

Adrienne vesz egy nagy levegőt, és lehunyja a szemét. Mintha azt akarná mondani, hogy ez az én gondom, nekem kell megoldanom, nem rohanhatok hozzá segítségért minden alkalommal, amikor összekülönbözöm a húgommal, hogy simítsa el a dolgokat. Apám is mindig ezt mondogatta. De Adrienne ezúttal sem hagy cserben. Kinyitja a szemét, és mosolyogva bólint.

– Megpróbálom.

Miután kihozzák a megrendelt ételt, rátérünk a közös barátokra: találkoztam-e Fatimával mostanában, tudok-e róla, hogy Alinak új állása van, elmegyek-e Dee partijára szombaton… Az ebéd végeztével Adrienne az órájára pillant. Mennie kell, mert van egy fontos megbeszélése. Abban maradunk, hogy szombaton látjuk egymást.

Kifelé menet a kíváncsiságtól hajtva beugrom az ajándékboltba. A kiállítás rendezői Marcus portréját szerették volna a képkatalógus borítójára tenni, de miután nem is válaszoltam az e-mailjükre, kénytelenek voltak lemondani róla. Egy nyalókát szopogató hermafrodita fazon képét választották helyette. Az interjúfelkérésekre sem válaszoltam, de a Time Out szerkesztője ennek ellenére leközölt egy cikket rólam a kiállítás megnyitóját követő hét aktuális számában. A cikkből kiderült, hogy „nem szeretek szerepelni”, a képem ugyanakkor a kiállítás egyik „remeke”, egy „meghökkentően őszinte”, az „intimitásig személyes”, egyszerre „erőteljes” és „törékeny” portré. Baromság – válaszoltam volna, ha nem hallgatok a jobbik eszemre. Miért ne hagyjam meg őket a hitükben, ha amúgy sem szeretek szerepelni?

Alaposabban szemügyre veszem a nyalókás fazont. Frostyra emlékeztet. Miután átlapozom a katalógust, odalépek a képeslapos állványhoz. Szokásomtól eltérően ezúttal csak egyetlen képeslapot veszek: a Marcus tükörben reprodukcióját. Egy pillanatra elfog a kísértés, hogy eldicsekedjem a pénztárosnak: ez az én képem, én csináltam annak idején magamnak, és bár hosszú évekig szándékosan hátat fordítottam neki, most mégis örülök, hogy kiállították, és újra találkoztam vele. De végül megelégszem egy „köszönöm”-mel, átveszem a borítékba csúsztatott képeslapot, és kilépek az épületből. A zord idő ellenére gyalog megyek haza. Átvágok a Covent Gardenen és Holbornon, majd befordulok a Theobald Roadra a Gray’s Inn felé. Eleinte csak Marcus jár az eszemben, és Berlin, a közös életünk sok-sok évvel ezelőtt. Mire elérem a Roseberry Avenue-t, sikerül elszakadnom az emlékektől, és megpróbálok a jelenre koncentrálni, arra, ami itt és most történik velem. Tudom, hogy nem sok esély van rá, mégis reménykedem, hátha Adrienne-nek sikerül jobb belátásra bírni a húgomat. Ha mégsem, nekem kell beszélni vele. Határozottnak kell lennem, de anélkül, hogy ezzel megbántanám. Biztosítanom kell róla, hogy ugyanúgy szeretem, mint régen, és nekem is az a legfontosabb, hogy ő boldog legyen. Ugyanakkor azzal is számolnia kell, hogy Connor mindjárt tizennégy éves lesz, és hogy Hugh meg én az elmúlt években mindent megtettünk, hogy a lehető legjobb életkörülményeket biztosítsuk számára, és vétek lenne a megszokott életéből kizökkenteni. Connornak az a legjobb – ezt Kate-nek is be kell látnia –, ha minden marad a régiben. Az is megfordul a fejemben – életemben először –, hogy talán ügyvédet kéne fogadnunk.

Ahogy befordulok az utcánkba, egy pillanatra megtorpanok. Egy rendőrautó áll a szomszéd ház előtt, de a mi házunk ajtaja van nyitva. Futásnak eredek. Csak nem a fiammal történt valami baj? Lihegve berohanok a házba, egyenesen a konyhába, ahonnan a hangok jönnek. Hugh ott áll a konyha közepén, és valamit mond egy egyenruhás nőnek. Az úszónadrágja és a törülközője ott szárad a radiátoron. Mindketten felém fordulnak. A rendőrnő arca tökéletesen kifejezéstelen – Hugh is pont ilyen szenvtelen arccal szokta közölni velem a rossz híreket. Mintha egy páncél szorítaná a mellkasomat, alig tudok levegőt venni, úgy szakad ki belőlem a kiáltás:

– Hugh! Hol van Connor?

De Hugh nem válaszol. Csak az arcát látom. A szemét, a rémületet a tekintetében. Valami rettenetes dolog történt. Valami, amire nincsenek szavak. Hugh! Mondd már! – kiáltanám, de nem jön ki hang a torkomon. Az egész testem kővé dermed a rémülettől. Az ajkam nem engedelmeskedik az agyam parancsának. Lassan kinyitom a szám, de magától becsukódik. Nyelek egy nagyot, de utána képtelen vagyok levegőt venni. Mintha víz alá merültem volna. A mellkasom egyszerűen felmondja a szolgálatot. Látom, hogy Hugh hozzám lép. Megpróbálom lerázni a kezét, amikor megfogja a vállam. Az indulattól végre megjön a hangom.

– Mondd már! Beszélj! Beszélj, az isten szerelmére!

Hugh kivárja, amíg elhallgatok.

– Connorral semmi baj – mondja tompa, kongó hangon. De még mielőtt kiszakadna belőlem a megkönnyebbülés sóhaja, folytatja: – Kate-ről van szó. Sajnálom, drágám.

MÁSODIK FEJEZET

A konyhaasztalnál ülök. Nem tudom, mikor és hogy kerültem ide. Már csak ketten vagyunk: Hugh meg én. A rendőrnő elment. Elvégezte a dolgát, és magunkra hagyott bennünket. Hideg van. Hugh ott áll mellettem, és fogja a kezem.

– Mikor? – kérdezem.

– Tegnap éjjel.

Előttem egy csésze gőzölgő tea. Fogalmam sincs, hogy került oda, és miért van ott. Csak a húgomra tudok gondolni, amint ott fekszik magára hagyva, mozdulatlanul az esőtől lucskos aszfalton egy párizsi sikátorban.

– Tegnap éjjel?

– Azt mondták.

Hugh halkan, szinte suttogva beszél. Tudja, hogy alig fogok emlékezni rá, mit mond.

– Mit keresett ott éjjel?

– Nem tudják. Talán le akarta rövidíteni az utat hazafelé.

– Hazafelé?

Szinte láttam magam előtt Kate-et, ahogy ott botorkál abban a sötét sikátorban. Talán többet is ivott a kelleténél. Arra számított, hogy így pár perccel korábban hazaérhet.

– Mégis, mi történt?

– Állítólag előtte egy bárban volt. Épphogy elindult onnan, amikor megtámadták.

Erről eszembe jutott, amit a rendőrnő mondott. Rablótámadás volt. De még nem tudják, hogy mijét vitték el. A rendőrnő itt lehajtotta a fejét, majd Hugh felé fordult, és halkan hozzátette, mintha nem akarná, hogy én is halljam, mit mond:

– De semmi jel nem utal rá, hogy megerőszakolták volna.

Mintha valami megpattant volna bennem. Ettől a szótól. Visszahúzódom magamba, akár a kagyló, amikor szárazra vetik. Összezsugorodom, egész kicsire. Mintha újra tizenegy éves lennék. Kate pedig alig négy. Nekem kell megmondanom neki, hogy anya ezúttal nem fog hazajönni a kórházból. Soha többet. Apám szerint elég idős vagyok már hozzá, hogy én beszéljek vele. Ő nem tudná megmondani neki. Legalábbis most nem. Nekem kell helyette. Kate sírva fakad, de egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy felfogta, amit mondtam neki. Szorosan magamhoz ölelem. „Így is megleszünk. Majd minden rendbe jön” – próbálom vigasztalni, bár ebben egyáltalán nem vagyok olyan biztos. Az apánk nem elég erős hozzá, hogy megbirkózzon ezzel a helyzettel, a barátai pedig nem fognak segíteni neki. Magunkra vagyunk utalva. Mi ketten. De ezt nem mondhatom meg Kate-nek. Erősnek kell lennem. Érte. A kishúgomért. Megsimogatom a fejét: „Te meg én itt vagyunk egymásnak. Én majd vigyázok rád. Megígérem. Gondoskodni fogok rólad. Soha nem foglak magadra hagyni.”

Mégis megtettem. Otthagytam, és elmentem Berlinbe Marcushoz. Aztán elvettem tőle a fiát. És hagytam meghalni.

– De mi történt? – kérdezem újra.

Hugh széttárja a kezét.

– Nem tudjuk. Senki nem tudja. De mindent megtesznek, hogy kiderítsék.

Eleinte úgy gondoltam, jobb, ha Connor nem jön el Kate temetésére. Túl fiatal még. Túl nagy megpróbáltatás lenne neki. Hugh másképp látta. Emlékeztetett rá, hogy annak idején az apám nem engedte, hogy elmenjünk Kate-tel az anyánk temetésére, és én ezt haláláig nem tudtam megbocsátani neki.

Végül beláttam, hogy igaza van, de a döntést az iskolapszichológus hozta meg.

– Neki teszünk rosszat, ha mindig mindentől megóvjuk – jelentette ki. – Fel kell dolgoznia ezt a veszteséget. – Az irodájában ültünk Hugh-val, a kezét összekulcsolta maga előtt az íróasztalon. A kézfeje tele volt apró piros karcolásokkal. Biztos kertészkedett a hétvégén – gondoltam. Elképzeltem, amint egy virágágyás előtt térdel a fűben metszőollóval a kezében, és az elhervadt rózsákat vagdossa le a virágzó tövekről. Megvan a békés, kiegyensúlyozott élete, ahova visszatérhet, ha vége a munkaidejének. De mi vár ránk, rám, Connorra és Hugh-ra otthon?

– Julia?

Zavartan felkapom a fejem. Valamit kérdezett, de nem hallottam.

– Ő el akar menni?

Amikor hazaértünk, megkérdeztük tőle. Némi gondolkodás után igent mondott.

Másnap vettünk neki egy sötét öltönyt, egy fekete nyakkendőt és egy új inget. Mintha évekkel idősebb lenne a koránál, ahogy az új öltönyében, komoly képpel ott lépked köztem és Hugh között a krematóriumba menet.

– Minden rendben? – kérdezem tőle, mikor elfoglaljuk a helyünket az első padsorban.

Válasz helyett csak bólint egyet. A teremben dermedt csend, a gyász, a kimondhatatlan fájdalom csendje. És a döbbeneté. Kate erőszakos halála érthetetlen, felfoghatatlan. Az emberek lehajtott fejjel, mozdulatlanul ülnek, magukba fordulva, mintha nem mernének szembenézni mások fájdalmával.

Egyikünk sem sír. Nem látok könnyeket sem Connor, sem az apja szemében. A koporsóhoz csak Hugh ment oda. Ösztönös mozdulattal megfogom Connor kezét, és gyengéden megszorítom, tudom, hogy ez most minden szónál többet mond.

A helyiség lassan megtelik, ahogy az utánunk érkezők elfoglalják a helyüket. Léptek zaja, padok nyikorgása, fojtott, suttogó hangok innen is, onnan is. Behunyom a szemem. Kate-re gondolok, a gyerekkorunkra. Mennyivel egyszerűbb volt akkor minden, annak ellenére, hogy távolról sem volt gondtalan az életünk. Miután anyánk meghalt, apánk inni kezdett. A barátai – mindenféle művészek, festők, színházi emberek – valósággal megszállták a házunkat, apánk helyett többnyire ők foglalkoztak velünk. Hol többen, hol kevesebben, de mindig voltak vendégeink – egy végtelenített parti részesei lettünk. Két-három naponként cserélődött a társaság: aki megunta vagy dolga akadt, elment, jöttek helyette újak, akik hozták az utánpótlást zenéből, italból, cigarettából, de drogban sem volt hiány. Ma már tudom, hogy apám számára ez volt az egyetlen járható kiút, így próbált menekülni a magánytól, az emlékektől, de akkor azt hittem, az egész csak a szabadságról szól, arról, hogy megszabaduljon minden kötöttségtől. És ez így ment tíz teljes éven át. Kate és én persze sehogy sem illettünk ebbe a képbe, hiszen folyton a múltra emlékeztettük, és bár igyekezett megóvni bennünket a drogoktól, és váltig hajtogatta, mennyire szeret minket, képtelen volt ellátni a szülői feladatait – nem is nagyon erőltette a dolgot –, így nekem kellett mindkettőnkről gondoskodnom. Én készítettem el az ételeinket, én tettem ki a fogkefét, fogkrémet Kate-nek lefekvés előtt, én olvastam neki mesét, én nyugtattam meg, amikor valami rosszat álmodott, én ellenőriztem a házi feladatait, és én indítottam el az iskolába reggelente. Imádtam a kishúgomat, minél többet törődtem vele, annál szorosabb lett közöttünk a kapcsolat, és a nagy korkülönbség ellenére az évek során valósággal összenőttünk, akár az ikrek.

Most pedig – ő ott fekszik, abban a faládában, én meg itt ülök előtte, és még sírni sem tudok. Képtelen vagyok felfogni, tudomásul venni, hogy nincs többé, és tudom – anélkül, hogy bevallanám magamnak –, hogy valahol én is tehetek erről.

Valaki bátortalanul megfogja a vállam. Megfordulok. Egy fiatal nő. Nem ismerem.

– Szervusz. Anna vagyok. – Két másodpercbe is beletelik, mire kapcsolok. Kate lakótársa, akit megkértünk, hogy olvasson fel valamit a szertartáson. – Fogadd őszinte részvétemet.

Könnyes a szeme, de az arcán nyoma sincs megindultságnak. Inkább valami sztoikus nyugalmat sugároz. Egy olyan ember arca, aki beletörődött a megváltoztathatatlanba.

– Köszönöm.

Kinyitja a válltáskáját, kivesz belőle egy papírlapot, és odanyújtja nekem.

– A vers, amit választottam. Gondoltam, megkérdezem, hogy jó lesz-e.

Átfutom a verset, bár már korábban elolvastam, amikor a pappal megbeszéltük a gyászszertartás menetét. „A haragvók úgy tartják, becsaptak, de a boldogok szerint béke vár.”

Elsőre sem tartottam szerencsés választásnak, hiszen hogy lehetne megbékélni az idő előtti értelmetlen halállal, de inkább nem szólok semmit. Visszaadom a verset Annának.

– Igen, azt hiszem, jó lesz. Köszönöm.

– Próbáltam olyat választani, ami Kate-nek is tetszene.

Biztosítom róla, hogy jól választott. Amikor rá kerül a sor, remegő kézzel fogja a papírt, és bár a vers nem hosszú, attól tartok, nem fogja tudni végigolvasni.

Szerencsére a félelmem alaptalannak bizonyul. Bár szemmel láthatóan a könnyeivel küszködik, valami belső erőtartalék segítségével összeszedi magát, és határozott hangon, tisztán, tagolva a szavakat felolvassa a verset. Connor figyelmesen hallgatja, és a keze fejével lopva törli le az előtörő könnyeket. Hugh is könnyezik, csak én tartom magam. Helyettük is erősnek kell lennem. Én nem roppanhatok össze itt és most mindenki szeme láttára. Ugyanakkor nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy az egész nem más, mint önámítás, hogy valójában nincs is miért sírnom, mert nem érzek igazi fájdalmat.

A szertartás után odamegyek Annához.

– Nagyon szép volt. – A kápolna előtt állunk. Connor szemmel láthatóan megkönnyebbült, hogy vége.

Anna hálás mosollyal nyugtázza a dicséretet. Önkéntelenül is Kate utolsó telefonhívásaira gondolok, és arra, vajon Anna mit gondolhat rólam annak alapján, amit a húgom mondhatott neki.

– Köszönöm.

– Engedd meg, hogy bemutassam a férjem. Hugh. Ő pedig a legjobb barátnőm, Adrienne.

Anna Connor felé fordul.

– És te vagy Connor, igaz? – Connor bólint, és kezet nyújt Annának. Az a mozdulat, és hozzá az arckifejezése… Hihetetlen. Ez lenne az én kisfiam? Akár egy felnőtt.

– Örülök, hogy megismerhetem – mondja rekedten, majd bizonytalanul hátrébb lép, látszik rajta, hogy zavarban van, fogalma sincs, hogy viselkedjen. Hová lett az a felszabadult, zabolátlan csikó, aki két héttel ezelőtt még vad csatakiáltással rontott be iskola után a házba, nyomában a haverjaival, hogy felkapja a focilabdáját vagy a bringáját, és már el is tűnjön, mintha ott se lett volna? És hová lett az a kisfiú, aki mindenről megfeledkezve képes volt órákat eltölteni a vázlatfüzetével és a ceruzáival? Azzal próbálom nyugtatni magam, hogy ez csupán egy átmeneti változás, és hamarosan visszakapom a kisfiamat, de a kételytől, hogy csupán áltatom magam, nem sikerül megszabadulnom.

Mielőtt belemelegednénk a beszélgetésbe, Hugh, látva Connor állapotát, közbeveti, hogy nekik indulniuk kéne. Adrienne csatlakozik hozzájuk.

– Köszönünk mindent – mondja Hugh kezet nyújtva Annának, majd átöleli Connor vállát. – Menjünk!

– Kedves fiú – mondja Anna, amint Hugh-ék hallótávolságon kívülre érnek. Időközben feltámadt a szél, és a sűrűsödő gomolyfelhőkből ítélve esni is fog. Anna hátrasimítja a haját az arcából.

– Az – bólintok. – Nagyon kedves.

– Nagyon megviselte Kate halála?

– Azt hiszem, még nem fogta fel igazán, mi történt. – A kertet díszítő virágágyások mentén lassan elindulunk a kapu felé.

– Szegény fiú! Pokoli nehéz lehet neki.

Arra gondolok, vajon mennyit tudhat Anna Connorról. Ő volt a húgom legjobb barátja. Kate mondta, hogy már a középiskolában is ismerték egymást, bár akkor még csak közös barátok révén. Néhány évvel ezelőtt vették fel újra a kapcsolatot a Facebookon. Akkor derült ki, hogy mindketten Párizsban élnek. Párszor találkoztak kávézókban, bárokban, aztán néhány hónap múlva Anna lakótársa elment, és Kate odaköltözött a barátnőjéhez. Nagyon örültem, amikor megtudtam. A húgomnak sosem volt erőssége a barátságok ápolása. Biztosan sokat beszélgettek, de ismerve Kate zárkózottságát, nem valószínű, hogy a Connorral kapcsolatos érzéseit is megosztotta vele, ez túlságosan fájdalmas téma volt számára.

– Biztosan. De nagyon tartja magát.

Időközben odaérünk a krematóriumhoz. A fal tövében fehér krizantémokból, piros rózsákból és liliomokból font tucatnyi koszorú, a virágcsokrok közepében itt is, ott is kézírásos gyászlapok. Leguggolok a csokrok elé, hogy elolvassak néhányat, mintha így választ kaphatnék rá, miért látom Kate nevét minden koszorún. Ebben a pillanatban a nap végre kibukkan a felhők mögül, és aranyos fénybe vonja a krematórium komor falát.

– Képzelem, mennyi gondotok van vele – mondja Anna, mire felegyenesedem. Connor jó fiú. Nincs vele semmi gond. Már akkor eldöntöttük, amikor magunkhoz vettük, hogy amint eljön az ideje, mindent elmondunk neki a szüleiről és arról, hogy került hozzánk.

– Semmi komoly. Legalábbis…

– Jól kijön az apjával?

– Nagyon jól. – Sokkal jobban aggaszt a velem való kapcsolata, de erről nem szívesen beszélek Annának. Én igyekszem mindent megtenni, hogy jó anyja legyek, de nem mindig sikerül úgy, ahogy szeretném. Ellentétben Hugh-val, aki teljesen magára talált az apa szerepében.

Emlékszem, egyszer beszélgettünk is erről Adrienne-nel. Hugh-t teljesen lekötötte a munkája, mi pedig Connorral elmentünk pár napra Adrienne-ékhez. Adrienne két gyereke – egy ikerpár – sokkal fiatalabb volt, mint Connor, és egyfolytában hisztiztek valamiért, egész nap állt a bál. Connor is nagyon rossz passzban volt, csak nyafogott, és nem evett semmit. Én teljesen kiakadtam, és magamat hibáztattam, hogy nem tudok vele úgy bánni, ahogy egy anyának kellene. „Biztos azért, mert nem az én gyerekem” – mondtam elkeseredve Adrienne-nek, miután lefektettük a gyerekeket, és kiültünk a konyhába egy pohár borra. Adrienne azt felelte, hogy nem kellene olyan szigorúnak lenni magamhoz: „Ő igenis a te gyereked. Te vagy az anyja. És nagyon jó anyja vagy. Nem vagyunk egyformák, mindenki másképp csinálja. Ráadásul amikor Connor hozzád került, neked nem volt ott a mamád, hogy segítsen. Legalább jó tanácsokkal. Mindenre magadtól kellett rájönnöd. Az anyaság mindenkinek nehéz, legalábbis az elején.” „Lehet, hogy igazad van” – feleltem, és arra gondoltam, vajon mit mondana erre Kate, ha itt lenne.

– Az jó – bólogat Anna, én pedig egy jóleső mosollyal nyugtázom a megerősítést.

– Nagyon jó. Szerencsések vagyunk Hugh-val. Connort mintha egyenesen az ég küldte volna, hogy legyen gyerekünk.

Nézzük a virágcsokrokat, koszorúkat, és beszélgetünk tovább, jelentéktelen, hétköznapi dolgokról, de Kate halálát, mintha tabutéma lenne, kínos gonddal kerüljük. Pár perc múlva elindulunk vissza a parkolóhoz. Adrienne már messziről integet, amikor látja, hogy jövünk. Megállok, hogy elbúcsúzzam Annától.

– Örülök, hogy eljöttél.

Annán ismét erőt vesz a megindultság. Könnyes szemmel megfogja mindkét kezem.

– Nagyon hiányzik – mondja elcsukló hangon. Bátorítón megszorítom a kezét. Szeretnék én is sírni, de valamiért nem megy. Tompa ürességet érzek magamban, mintha az érzéseim is cserbenhagytak volna. Hugh szerint ez egy ösztönös önvédelmi reakció. Az agyam leblokkolja az érzéseimet. Adrienne ugyanezt mondja: Kate halála egy olyan sokk, amit nem lehet természetes módon lereagálni. Erről persze csak Arienne-nel beszéltem, így a többi barátom joggal gondolhatja, hogy nem is ért akkora megrázkódtatás a húgom halálával, és ettől még pocsékabbul érzem magam.

– Tudom, Anna. Nekem is.

Felnéz rám, egyenesen a szemembe. Látom a tekintetén, hogy mondani akar valamit. Néhány másodpercig még habozik, aztán kibukik belőle:

– Mi lenne, ha kapcsolatban maradnánk? Én nagyon örülnék neki. Persze, csak ha te is szeretnéd. Eljöhetnél hozzám Párizsba valamikor – de ha neked úgy jobb, én is jöhetek hozzád. Úgy értem, ha van kedved és időd is. Tudom, hogy nagyon elfoglalt vagy…

– Anna, hogy mondhatsz ilyet? – Közelebb lépek hozzá, és gyengéden megfogom a karját. Hogy én olyan elfoglalt lennék? Ugyan mivel? Van egy-két megrendelésem, amiket beírtam a naptáramba – egy fiatal pár szeretne csináltatni néhány képet magáról a kéthónapos babájukkal, és Connor egyik barátjának a mamája kért egy családi portrét a labradorjukkal –, de azokat lemondtam, nem csinálok semmit, csak vagyok, és szünet nélkül Kate-re gondolok, és azon töröm a fejem, vajon puszta véletlen volt-e, hogy Kate pont aznap halt meg, amikor elmentem a galériába megnézni a Marcusról készült képemet.

Sikerül egy bátorító mosolyt erőltetni az arcomra. Semmiképpen nem szeretném megbántani Annát.

– Persze, hogy van kedvem hozzá.

HARMADIK FEJEZET

Hugh nekilát a reggeli müzlijének. Nézem, ahogy elkészíti a kávéját: egy adag fekete, egy fél pohár tej, hozzá egy mokkáskanál cukor.

– Biztos vagy benne, hogy nem túl korai?

Hiszen pont ezért akarok most menni – miért nem érti meg? Már több mint két hónapja, és – ahogy ő mondja – még mindig csak hárítok. Itt az ideje, hogy szembenézzek a húgom halálával.

– Igen. Oda akarok menni. Beszélnem kell Annával.

Amint kimondom, rádöbbenek, mennyire fontos számomra ez a látogatás. Az elmúlt két hónapban kiderült, hogy Annával jól megértjük egymást. Kedves, melegszívű lány, jó kedélyű, és ami még ennél is fontosabb, megértő. Nem neheztel rám, nem érezteti velem, hogy bármiért is felelős volnék. Ráadásul neki volt a legközvetlenebb kapcsolata Kate-tel. Mindenkinél közelebb állt hozzá, Adrienne-t, Hugh-t és engem is beleértve. Ezért kell elmennem hozzá. Ha valaki, ő tud segíteni, hogy feldogozzam a húgom halálát. És talán én is tudok segíteni neki.

– Úgy érzem, sokat jelentene.

– De mégis mit vársz tőle?

Egy pillanatra elbizonytalanodom. Még abban sem vagyok igazán biztos, hogy nem neheztel ránk, amiért annak idején magunkhoz vettük Connort.

– Nem tudnám megfogalmazni, de érzem, hogy szükségem van rá, hogy sok mindenről beszélnem kell vele.

Hugh csak a fejét ingatja, de nem mond semmit. Ha belegondolok, már kilenc hete. Kilenc hete, hogy elvesztettem a húgom, és még mindig képtelen vagyok sírni. Legalábbis úgy istenigazából, ahogy kéne. Megint eszembe jut a képeslap, amit a galéria shopjában vettem aznap, amikor Kate meghalt. Marcus tükörben. Azóta is ott van a táskámban.

– Kate meghalt. Nincs többé. És ezzel így vagy úgy, de szembe kell néznem.

Hugh kiissza a maradék kávéját.

– Szó, ami szó, még mindig nem értem igazán, miért ilyen fontos neked ez a látogatás, de ha így érzed, akkor tényleg el kell menned.

Görcsbe rándul a gyomrom az idegességtől, amikor leszállok a vonatról, de amint meglátom Annát a peron túlsó végén, megnyugszom. Egy könnyű, halványsárga ruha van rajta – szinte világít a hosszúkás ablakokon át rásütő délutáni nap fényében. Fiatalabbnak néz ki, mint amilyennek először láttam, és a maga szerény, visszafogott módján még csinos is, igen, kifejezetten vonzó jelenség, amit szintén nem vettem észre a temetéskor. Van valami az arcában, talán a tekintete melegsége, nyíltsága; ha találkozunk annak idején, örömmel csináltam volna róla néhány fotót. Amikor meglát, elmosolyodik. Arra gondolok, ő talán már túl van a nehezén – amikor én még fel sem ocsúdtam a döbbenetből, hogy elvesztettem a húgomat.

Lendületes mozdulatokkal integetni kezd.

–Julia! – kiáltja, és futva elindul felém. Jobbról-balról megcsókoljuk, majd hosszan megöleljük egymást. – Köszönöm, hogy eljöttél. Úgy örülök, hogy újra látlak.

– Én is nagyon örülök.

– Biztos kimerítő volt az utazás. Üljünk be valahova egy kávéra.

A vasútállomás mellett találunk is egy kávézót. Anna mindkettőnknek rendel egy feketét.

– Van valami fejlemény azóta, hogy beszéltünk?

Széttárom a karom. Mit mondhatnék? Amit én tudok, már ő is tudja. A rendőrség nem sokra jutott eddig a nyomozással. Annyit tudnak, hogy Kate egy bárban töltötte az estét, és hazafelé mentében támadtak rá. Valószínűleg egyedül volt. A bárban néhányan emlékeztek rá. Azt mondják, jó kedve volt, kedélyesen elcsevegett a pultossal. A telefonhívásaiból sem sikerült kideríteni semmi érdemlegeset, csak annyit tudnak biztosan, hogy a bárból egyedül távozott. Tudom, hogy képtelenség, mégsem tudok szabadulni a gondolattól, hogy valahol én is felelős vagyok a történtekért.

– Nem sok – ingatom a fejem.

– Sajnálom. És te hogy vagy mostanában?

– Állandóan Kate-re gondolok. Néha olyan érzésem van, mintha nem történt volna semmi. Mintha csak a telefont kéne felvennem, hogy felhívjam, és minden újra a régi lenne.

– Ez is a hárítással jár – bólogat Anna. – Teljesen normális reakció. Elvégre nem olyan régen történt.

Felsóhajtok. Nem fogom elmondani Annának, hogy kísért Kate emléke, hogy hányszor feltárcsáztam már a számát, csak hogy az üzenetrögzítőn halljam a hangját. Franciául beszél rajta, és közli a hívóival, hogy a mobilszámát még mindig nem aktiválta a hálózat. Nem akarom, hogy megtudja, vettem Kate-nek egy üdvözlőkártyát, hogy írtam is hozzá pár sort, és a kártyát a levéllel együtt betettem egy borítékba, és most is ott őrzöm egy fiókban, az aktuális irataim alatt. Nem akarom elmondani neki, hogy az egészben az a legrosszabb, hogy valahol a szívem mélyén – szörnyű, és utálom is magam miatta, de letagadni nem tudom – örülök neki, hogy Kate elment. Örülök, mert most már soha többé nem fog felcsörgetni az éjszaka közepén, hogy alpári stílusban visszakövetelje tőlem a gyerekét.

– Két hónapja. Hugh szerint ez olyan, mintha tegnap történt volna.

Anna halványan elmosolyodik, de nem szól semmit. Talán jobb is így. Úgysem tud senki segíteni, tanácsot adni. Mondhat bárki bármit, úgysem számít. Vannak pillanatok, mikor a hallgatás többet ér minden szónál, és értékelem, hogy Anna nem erőlteti a témát.

– És veled mi újság? – kérdezem némi habozás után.

– Sokat dolgozom. Teljesen leköt a munkám, és most éppen erre van szükségem.

Emlékszem, a temetéskor említette, hogy jogász, és hogy szerződéses állásban van egy nagy gyógyszergyártó cégnél, de azt nem mondta, melyiknél. Várok, hogy folytassa, de nem mond többet, inkább visszakérdez: – És Connor hogy van? – A hangjából ítélve őszintén aggódik a fiamért. Nem is tudom, hogy gondolhattam róla annak idején, hogy ő bujtogatta Kate-et ellenem.

– Jól, azt hiszem.

Megjelenik a felszolgáló a két kávéval. Igazi presszókávénak tűnik, vastag falú csésze kistányéron, mellette két zacskó cukor és egy ezüstpapírba csomagolt apró csokoládé.

– Azaz, nem igazán jól – helyesbítek. – Úgy értem, nincs vele különösebb baj, csak másképp viselkedik, mint szokott. Indulatosabb lett, gyakran ok nélkül is elfogja a méreg, csapkodja az ajtókat… és sokat sír. Onnan tudom, hogy hallom, bár ő rendre letagadja.

Anna nem szól semmit. Legszívesebben elmondanám neki, mennyire félek, hogy el fogom veszíteni a fiamat. Pedig milyen meghitt, bizalmas viszonyban voltunk egymással oly sok éven át. Nem úgy, mint anya és fia, inkább mint két jó barát. Mennyit bátorítottam, hogy rajzoljon, hányszor vittem el témát keresni a vázlataihoz. Ő pedig viszonozta a bizalmat. Megosztotta velem minden gondját, bánatát. Ahogy Hugh-val is.

– Folyton azt kérdezi, hogy elkapták-e már a tettest.

– Ez természetes – tárja szét a karját Anna. – Connor még nagyon fiatal. És elvesztette a nagynénjét.

Egy pillanatra elbizonytalanodom. Lehet, hogy Kate mégsem mondta el Annának?

– Tudod, hogy Connor Kate fia?

Anna bólint.

– Mennyit mondott el neked Kate?

– Nagyjából mindent. Azt hiszem. Tudom, hogy Connor még egész kicsi volt, amikor magadhoz vetted.

Mintha áramütés ért volna, megmerevedik az egész testem. Ösztönösen védekező állásba helyezkedem. Az a két szó – „magadhoz vetted” – úgy hat rám, mintha pofon vágtak volna. Hányszor éreztem már ezt a keserű ízt a számban, a tényeket elhallgató, igaztalan vádaskodás nyomán feltámadó felháborodást! Amin most valamiképpen, Annára való tekintettel, úrrá kell lennem.

– Ami azt illeti, nem mi vettük magunkhoz. Kate kért meg rá, hogy gondoskodjunk róla. Helyette.

Amit később alaposan meg is bánt – teszem hozzá magamban. Vajon hogy költötte át Kate a történetet? El tudom képzelni, mivel etette meg a barátait: hogy mi, kihasználva a helyzete kínálta lehetőséget, egyszerűen elraboltuk tőle a gyerekét, pedig ő magától is boldogult volna vele minden segítség nélkül. És tettük mindezt azért, mert nekünk nem lehetett saját gyerekünk.

Újra megkísért a rettegett rém: a megkönnyebbülés érzése, hogy Kate nincs többé. Bármilyen pocsékul érzem magam miatta, képtelen vagyok úrrá lenni rajta. Connor igenis az én fiam.

– Egyikünknek sem volt könnyű döntés. Nagyon szerettem Kate-et. De az az igazság, hogy nem tudta józanul felmérni az akkori helyzetét, a lehetőségeit.

Anna elmosolyodik, mintha bátorítani akarna, hogy folytassam.

– Tudom, milyen nehéz volt neki. Mármint, hogy lemondjon a gyerekéről. Jóformán maga is gyerek volt még, amikor Connor született. Mindössze tizenhat éves. Alig idősebb, mint most Connor.

A kávéscsészémre nézek. Tisztán emlékszem mindenre, ami aznap történt, amikor Connor született. Már legalább három hónapja hazajöttem Berlinből, és aznap volt egy fontos tárgyalásom. Végre újra volt munkám, és nagyon boldog voltam. Valahogy minden összejött. Amikor hazaértem a megbeszélésről, Hugh éppen befejezte a csomagolást.

– Hova megyünk? – kérdeztem meglepve. Tőle tudtam meg, hogy a húgom kórházban van, és rövidesen szülni fog.

– Próbáltam hívni apádat – tette hozzá –, de nem veszi fel a telefont.

Első hallásra teljes képtelenségnek tűnt az egész, mégsem voltam igazán meglepve.

– Szülni fog? De hát…

– Nekem legalábbis ezt mondták.

De hiszen Kate még csak tizenhat éves – mondta egy belső hang. Nincs állása, jövedelme. Otthon él a szülői házban, és apánk tartja el…

– Az lehetetlen.

– Pedig így van. Úgyhogy mennünk kell.

Mire beértünk a kórházba, Connor már megszületett.

– Ne éreztesd vele, hogy neheztelsz rá – intett Hugh, mielőtt bementünk hozzá. – Most az a legfontosabb, hogy érezze: mellette állunk.

Az ágyán ült, ölében az újszülött Connorral. Ahogy odaléptem hozzá, átadta nekem a csöppséget. Amikor magamhoz öleltem, akár egy hullám, elemi erővel elöntött a szeretet. Döbbenetes érzés volt. Hogy is tudtam volna haragudni ezért a húgomra?

– Csodaszép gyerek – mondtam meghatottan. Kate lehunyta a szemét, mintha hirtelen erőt vett volna rajta a kimerültség, és elfordította a fejét.

Később megbeszéltük Hugh-val a történteket. Kate sokáig nem is tudta – legalábbis ő ezt állította –, hogy teherbe esett.

– Eleinte megpróbált a maga erejéből boldogulni – fordulok újra Annához. – Pár évig nem is volt különösebb gond. Aztán…

Ismét megelevenednek az emlékek. Gyakorlatilag nem volt semmije. Connor alig múlt három, amikor Bristolba költözött vele anélkül, hogy bárkinek megmondta volna, miért. Kibérelt egy olcsó szobát, a szomszéd bérlőkkel közös fürdőszobával, konyha nélkül. Volt egy villanyrezsója, amit a mosdó mellett tartott egy hokedlin, és egy elektromos vízforralója egy felfordított lavór tetején. Egyszer meglátogattam, de az is elég volt. Átható pisiszag, áporodott pelenkabűz, Kate az ágyban, a fia a szoba közepén a földön egy autós babaülésbe kötve, pucéran, éhesen.

Annára nézek.

– Akkor kért meg, hogy vegyem magamhoz Connort. Csak egy pár hónapra. Amíg rendeződnek a dolgai. Szerette a fiát, nagyon szerette, de képtelen volt gondoskodni róla. Anyánk már nem élt, nem tudott segíteni, apánk pedig egyáltalán nem törődött velük. A pár hónapból egy év lett, aztán még egy. Ahogy az ilyenkor lenni szokott. Connornak pedig megfelelő gondoskodásra, biztos családi háttérre volt szüksége. Úgy ötéves lehetett, amikor elhatároztuk – és ez mindhármunk közös döntése volt –, hogy formálisan is örökbe fogadjuk. Akkor mindnyájunk számára ez tűnt a legjobb megoldásnak.

Anna megértően bólint.

– És Connor apja? Őt nem értesítettétek róla?

– Ez egy zavaros história. Kate sose mondta meg nekünk, ki volt Connor apja. – Ahogy ezt kimondom, elszorul a torkom. Szégyellem magam Kate helyett, és fáj, hogy Connor ilyen sorsra jutott. – Azt hiszem, ő maga sem tudta.

– Vagy csak nem akart tudni róla – helyesbít Anna. – Nem akarta, hogy bármi köze legyen a fiához.

– Lehetséges. – Kinézek az ablakon. Autók, biciklisták, gyalogosok – mindenki siet valahova.

Mázsás súlyként nehezedik ránk a szomorúság. – De szerencsére ott van neki Hugh – próbálom oldani a feszültséget. – Nagyon jóban vannak. Talán azért is, mert sokban hasonlítanak egymásra – teszem hozzá sietve, miközben arra gondolok, milyen furcsa az élet. Connort nem fűzi semmilyen vérségi kapcsolat Hugh-hoz, mégis imádja, és úgy néz fel rá, mintha az igazi apja volna.

– Kate többször is mondta nekem – veszi át a szót Anna –, milyen sokat jelentett neki, hogy magatokhoz vettétek Connort. Nagyon fájt a szíve, hogy le kellett mondania a fiáról, de nem volt más választása. Azt is mondta, hogy ezzel megmentettétek az életét.

Vajon ezt csak azért mondja, hogy vigasztaljon, vagy tényleg igaz?

– Komolyan ezt mondta?

– Szó szerint. Azt mondta, hogy ha nem veszitek magatokhoz Connort, vissza kellett volna költöznie apátokhoz, az pedig…

Anna megcsóválja a fejét, érzékeltetve, hogy ez a feltevés még viccnek is rossz.

Jobbnak látom, ha erre nem mondok semmit. Még korai lenne Annát beavatni a családi krónika részleteibe. Talán ennek is eljön az ideje, de nem most. Anna látja rajtam, hogy kínosan érintett a megjegyzése. Az asztal fölé hajol, és megfogja a kezem.

– Kate nagyon szeretett téged. Ezt sose felejtsd el.

Egy másodpercre megkönnyebbülök, de aztán újra – erősebben, mint bármikor Kate halála óta – belém hasít a fájdalom. Anna kezére pillantok, és arra gondolok, hogy valamikor én is így fogtam Kate kezét az enyémbe. Babakorában gyakran fogtam meg a kezét. Csodálkozva nézegettem azokat az apró, finom metszésű ujjakat. Pár héttel korábban jött világra, azért is volt olyan vékony, törékeny, mégis tele volt energiával, élni akarással. Én még hét sem voltam, amikor megszületett, de első pillanattól fogva odavoltam érte. De akárhogy is szerettem, az életét nem tudtam megmenteni.

– Ezt is mondta?

Anna határozottan bólint.

– Sokszor.

– Bár nekem is mondta volna! Lett volna rá alkalom. Bár, azt hiszem, ehhez újra kellett volna születnie.

Anna mosolyogva bólint.

– Az biztos. Nem az ő stílusa lett volna.

A kávézóból elsétálunk a legközelebbi metróállomáshoz. A Rue-Saint-Maur csak pár megálló, onnan gyalog két perc Anna lakása. Egy terebélyes bérház első emeletén lakik, a földszintet teljes hosszában elfoglalja egy önkiszolgáló mosoda. Anna először megpróbálja a kilinccsel kinyitni a kaput, csak ezután pötyögi be a beléptetőkódot.

– Érdemes próbálkozni, mert hetente háromszor is elromlik a zár – magyarázza. Az első emeleti lépcsőfordulóban egy íróasztal áll, tele levéllel, reklámújsággal. Anna kihúzza az egyik fiókot, és elkezd kotorászni benne. – Itt tartjuk a pótkulcsot. Kate ötlete volt, mert folyton itthon felejtette a kulcsát. De jól jön a barátomnak is, ha előbb ér ide, mint én.

Ezek szerint Annának van fiúja – konstatálom magamban a tényállást, de jobbnak látom, ha nem kérdezősködöm. Ha az ember szert tesz egy új barátra, nem akar rögtön mindent tudni róla. Én legalábbis így vagyok vele. Amikor belépünk az előszobába, Anna elveszi a táskám, és leteszi a földre, a fal mellé.

– Biztos, hogy nem akarsz inkább itt maradni erre a pár napra? – kérdezi újra, de megnyugtatom, hogy a szálloda is, amit még otthon lefoglaltam, tökéletesen megfelel, ráadásul itt van a közelben, alig háromutcányira. Már korábban megbeszéltük, hogy így lesz a legjobb. Ha itt maradok, Kate szobájában kéne aludnom, ahol minden úgy van, ahogy ő hagyta azon a végzetes napon. Még korai lenne ezzel szembesülnöm.

– Iszunk valamit, aztán elmegyünk ebédelni. Útközben beugorhatsz a szállodába is, hogy bejelentkezz. Tudok a közelben egy szuper helyet. De előbb gyere, nézz körül.

Szép, tágas, világos lakás, magas mennyezettel, a nappaliban panorámaablakok. A berendezés is ízléses, bár nem igazán az én stílusom. A falakat nagyméretű poszterek díszítik – Folies Bergére, Chat Noir –, kommersz párizsi képek, amelyeket minden utcasarkon megvehetsz. Minden rendben van a lakással, csak éppen a meghittség, az otthonosság hiányzik belőle.

– Te bérelted ki ezt a lakást?

– Aha.

– Nagyon szép.

– Megjárja. Egy darabig még maradok. Kérsz egy italt? Egy pohár fehérbort? De van söröm is.

Ezek szerint Kate nem mondott el rólam mindent Annának.

– Inkább egy kis gyümölcslevet innék. De az ásványvíz is tökéletesen megfelel.

– Rendben.

Kimegyünk a konyhába. A lakás túlsó felén van. Tiszta, rendes, minden a helyén, nem úgy, mint az én konyhámban, amit már nem volt időm rendbe tenni, mielőtt elindultam a reptérre. Anna így is szabadkozik a rendetlenség miatt, és eltünteti az asztalról a reggeli nyomait: egy vekni kenyeret és egy dobozos mogyoróvajat.

– Ez neked rendetlenség? – kérdezem nevetve, miközben az ablakhoz lépek. – Egy tinédzser fiúval élek egy háztartásban. Képzelheted, mi van az én konyhámban.

A családomra gondolok. Vajon hogy boldogul Hugh Connorral? Azt mondta, ma este lehet, hogy elmennek valahova moziba, vagy sakkoznak egyet. A mozi után meg is vacsorázhatnak valahol, vagy vesznek valamit egy gyorsbüfében, és hazaviszik. Fel kéne hívnom őket, hogy mi van velük, de nincs hozzá sok kedvem. Olyan jó érzés, hogy végre csak magammal kell törődnöm.

Anna mosolyogva átnyújt egy pohár almalevet.

– Biztos, hogy nem kérsz mást?

– Biztos, köszönöm.

Kivesz a hűtőből egy üveg fehérbort.

– Jól meggondoltad? Még nem késő.

Mosolyogva elhárítom az újabb próbálkozást. Megmondhatnám neki, hogy egyáltalán nem iszom alkoholt, de akkor jönnének a kérdések, hogy miért, mióta, és semmi kedvem most erről beszélni. Magyarázkodni, mentegetőzni, számot adni a múltamról.

Anna leül velem szemben az asztalhoz, és felemeli a poharát.

– Kate-re.

– Kate-re – felelem, és iszom egy kortyot. Átfut az agyamon, hogy milyen jó lenne, ha az én poharamban is bor lenne, de ahogy minden hasonló alkalommal, most is elhessentem a gondolatot.

– Nem akarod megnézni a szobáját?

Számítottam rá, mégis váratlanul ér a kérdés. Legszívesebben nemet mondanék, de tudom, hogy nem térhetek ki előle. Ez az egyik oka, hogy idejöttem, Párizsba. Hogy szembesüljek azzal, ahogy élt. Így talán a halálával is könnyebb lesz szembenéznem.

– De igen.

Sokkal rosszabbra számítottam. Tágas, világos szoba, akár a többi helyiség, még egy kis erkélye is van, ahova ki lehet ülni. Egy franciaágy, krémszínű paplannal letakarva, egy tükrös öltözőasztal, rajta egy CD-lejátszó néhány üveg kölni társaságában. Rend és tisztaság mindenhol. Mintha nem is a húgom szobája lenne.

Anna beljebb jön az ajtóból.

– Itt volt a rendőrség, és átkutatták az egész szobát. De mindent úgy hagytak, ahogy volt.

A rendőrség… Elképzelem, ahogy mindenről ujjlenyomatot vesznek, egyenként átkutatják a fiókjait, kézbe veszik a legszemélyesebb holmijait, számba veszik az életét. Egyszerre különös forróság önti el az egész testem, mintha perzselné a hőség a bőröm. Érzem, ahogy a pulzusom felgyorsul, kapkodva szedem a levegőt. Itt élt a húgom, innen, ebből a szobából ment el abba a bárba, ahonnan már nem tért vissza. És nem is fog. Soha többé.

Megpróbálok mélyeket lélegezni, hátha az illatával, a levegővel, amit ő is belélegzett, életre kelthetném magamban, de hiába. A szoba üres, semmi nem emlékeztet rá – arra, hogy itt élt. Bárki szobája lehetne. Odalépek az ágyhoz. Leülök. Az öltözőasztal szélén egy könyv. Mintha odakészítették volna.

– Az a tiéd – mondja Anna a könyvre pillantva.

Egy fotóalbum a hagyományos fajtából: kemény kartonlapokra ragasztott, celofánnal borított fényképek. Ki sem kell nyitnom, hogy tudjam, mi van benne.

– Kate mindenkinek megmutatta. „A nővérem munkái” – mondogatta büszkén. Nagyon büszke volt rád. Tényleg.

Az én képeim, itt, Kate-nél… Anna odaül mellém az ágyra. – Azt mondta, hogy apátoktól hozta el őket, miután meghalt.

– Az apámtól? – kérdezem elképedve. Sose gondoltam volna, hogy érdeklik a képeim. Nemhogy gyűjtse őket.

– Igen. Kate legalábbis ezt mondta.

Az első kép – mi más is lehetne – a Marcus tükörben.

– Te jó ég! – Az első reakció a döbbeneté. Ez az eredeti felvétel, Az első, vágatlan változat. Ott vagyok rajta, Marcus mögött, a szememhez emelt fényképezőgéppel. Meztelenül.

– Ez te vagy?

– Igen, én.

– És ki a pasas? Egy csomó plakáton láttam már. Újságokban is.

Magam is meglepődöm, ahogy elönt a büszkeség jóleső érzése.

– Egy régi képem, amit nemrég kiállítottak egy galériában. Sokan megnézték a kiállítást, és jó kritikákat is kapott.

– De mégis ki van rajta?

Újra a képre pillantok.

– Az egyik exem. Marcus. – Miért esik ilyen nehezemre kimondani a nevét? Nem is emlékszem, mikor mondtam ki utoljára hangosan. – Egy ideig együtt éltünk. Régen, nagyon régen. Talán húszéves lehettem. Vagy még fiatalabb. Festő volt. Tőle kaptam az első fényképezőgépem. Ezt a képet a lakásunkban csináltam. Berlinben. Igazából nem a mi lakásunk volt, nem is béreltük, csak egyszerűen beköltöztünk, mert üres volt. Azt se tudtuk, kié. Többen laktunk benne. A barátainkkal. Mindenféle művészekkel. Jöttek, mentek, folyton cserélődött a társaság.

– Berlinben?

– Igen. Marcus ötlete volt, hogy odaköltözzünk. Valamikor a kilencvenes évek közepén. A falat már lebontották, és az egész város olyan volt, mintha újjászületett volna. Mintha egy tisztító vihar söpört volna végig rajta. El tudod képzelni?

Anna bólint. Nem vagyok benne biztos, hogy mindez tényleg érdekli, de azért folytatom.

– Kreuzbergben laktunk. Ez is Marcus választása volt. Bowie miatt.

Anna értetlenül felvonja a szemöldökét. Hát persze, ő túl fiatal, hogy tudja, ki volt Bowie.

– David Bowie. Ott élt Kreuzbergben. Vagy ott csinálta a felvételeit – már nem tudom pontosan.

Végigsimítok az ujjaimmal a fényképen. Eszembe jut, hogy mindenhova magammal vittem a gépem, ahogy Marcus a vázlatfüzetét vagy a barátunk, John, a jegyzettömbjét.

Ezek a tárgyak nem csupán kellékek voltak számunkra. Hozzánk tartoztak, akár az érzékszerveink. Talán élni sem tudtunk volna nélkülük. Én a fényképezés megszállottja lettem. Főként portrékat készítettem, a legkülönbözőbb emberekről a legkülönbözőbb élethelyzetekben: ahogy például készülnek valahova, ahogy öltöznek, fésülködnek, kisminkelik magukat…

Anna újra szemügyre veszi a képet.

– Úgy néz ki, mintha… – mondja, de hirtelen elhallgat, nem fejezi be a mondatot. Mintha észrevett volna valamit, valami gyanús vonást, amivel nem tud mit kezdeni. Én is a képre nézek. Nem Anna az első, akire ilyen hatást tesz. Ha sokáig nézik, zavarba hozza az embereket.

Befejezem helyette a megkezdett mondatot:

– Mintha valami bántaná, igaz? Így is volt. Gyakran erőt vett rajta a szomorúság. De azért vidám is tudott lenni. Miután megcsináltam ezt a képet, végigénekelt egy számot, amit a rádióban adtak.

– És miért volt szomorú?

Nem akarok elmondani Annának mindent rólunk. Még korai lenne.

– Úgy érezte, hogy kicsúszott a lába alól a talaj, hogy nem találja önmagát.

– Családja nem volt?

– De volt, és jó is volt köztük a kapcsolat. De tudod, a drog a legszorosabb kapcsolatokat is könnyen kikezdi.

Anna csodálkozva rám néz.

– Drog?

Bólintok. Talán már kezd összeállni a kép Anna fejében.

– Szeretted?

– Nagyon szerettem. – Kétségbeesett erőfeszítéssel próbálom szuggerálni Annát, nehogy megkérdezze, hogy jöttünk össze és miért szakítottunk.

Mintha megérezte volna, hogy nem akarok magunkról beszélni, újra a fényképre pillant.

– Fantasztikus kép. – A karomra teszi a kezét. – A többi is az. Te tényleg nagyon tehetséges vagy. Megnézünk még egy párat?

Tovább lapozok az albumban. A második oldalon lévő képet sokkal korábban csináltam. Fekete-fehér fotó, a szélein körbevágva. Frosty kisminkelve, paróka nélkül, amint belebújik a tűsarkú cipőjébe. A kanapén ül, a nappalinkban, előtte a szőnyegen egy csikkekkel teli hamutartó, mellette egy doboz cigi és egy öngyújtó. Ez volt az egyik kedvenc képem.

– Ő ki?

– Frosty. Egy barátunk.

– Frosty?

– Nem emlékszem az igazi nevére. Ő sem használta, mert férfinév volt, és utálta, ha férfinak nézik.

– Hogyhogy? – Anna értetlenül mered rám, majd közelebb hajol, hogy alaposabban szemügyre vegye a képet. Frosty haja egész rövidre van nyírva, és még így kisminkelve is inkább tűnik férfinak, mint nőnek.

Nem tudom megállni nevetés nélkül.

– Úgy, hogy Frosty nő volt. Pontosabban nem volt se nő, se férfi, de ő nőnek tekintette magát. Amikor megkérdezték tőle, miért, azt mondta, ebben a világban az embernek el kell döntenie, hova tartozik. A bárokban csak kétféle mosdó van: egy nadrágos, egy szoknyás. A hivatalos nyomtatványokon is csak két rubrika van: férfi és nő. Ő úgy döntött, hogy az utóbbit választja.

Anna újra a képre néz. Nem várom tőle, hogy megértse. Frosty vagy akár Marcus egy olyan világban élnek, amelynek a létezéséről ő mit sem tud, vagy nem akar tudni. Ahogy egy ideje már én sem.

– És mi lett vele?

– Nem tudom. Mindnyájan tudtuk – vagy legalábbis sejtettük –, hogy Frosty nem lesz hosszú életű. Túl érzékeny volt. Túl sérülékeny. Nem erre a világra való. De lehet, hogy ez csak a mi rögeszménk volt, és túldramatizáltuk a dolgot. Az az igazság, hogy egyik napról a másikra hátat fordítottam az addigi életemnek. Otthagytam Berlint anélkül, hogy visszanéztem volna. Ezért nem tudom, hogy mi történt velük.

– Vissza se néztél?

Hogy magyarázzam? Lót felesége jut eszembe, amikor sóbálvánnyá változott.

– Nem. Képtelen voltam rá. – Már a számon van, hogy kimondjam: „túl fájdalmas lett volna”, de meggondolom magam. Becsukom a fényképalbumot, és odacsúsztatom az asztalon Anna elé.

– De hát ez a tiéd.

Egy pillanatra elbizonytalanodom.

– Tartsd meg – mondja mosolyogva. – És ezt is – teszi hozzá, és felemel a földről egy dobozt. Egy kör formájú fém kekszes doboz, a címkéjén egy piros ruhás nő, alatta a felirat zöld betűkkel: Huile d’Olive.

– Mi van benne?

– Kate néhány személyes holmija. Gondoltam, ezek téged illetnek.

Ennyi maradt a húgom után? Ezért jöttem ide, hogy ezt a kis dobozt hazavigyem? Ez lenne a fia öröksége?

Remegő kézzel veszem át a dobozt. Mintha félnék tőle. Hogy valami szörnyűség van benne – egy csapda, egy patkány, vagy egy mérges pók.

Óvatosan leveszem a fedelét. A doboz színültig van jegyzetfüzetekkel, naptárokkal, képekkel. Legfelül Kate útlevele. Kinyitom, hogy megnézzem a fényképét. Ezt a fotót még nem láttam, mostanában készülhetett. A haja egész rövidre van vágva, és az arca is soványabb, mint volt, amikor utoljára találkoztunk. Mintha nem is ő lenne.

Megnézem az érvényesség idejét. Nyolc év múlva jár le. Nyolc év, amire már sohasem lesz szüksége. Visszateszem az útlevelet, és becsukom a dobozt.

– A többit majd otthon átnézem – mondom Annára pillantva. Csak ekkor döbbenek rá, hogy csorognak a könnyeim. Most először sírok azóta, hogy a húgom meghalt. Hullámokban tör rám a sírás, a gyötrő, elviselhetetlen fájdalom. Mintha az egész testem egy óriási, nyitott seb volna. Mint Hugh egyik páciense a műtőasztalon, akit altatás nélkül felvágtak – a nyakától az ágyékáig –, mintha kitépték volna a szívem a mellkasomból.

Leteszem a dobozt az ágyra. Legszívesebben szó nélkül eltűnnék innen, valami isten háta mögötti csendes helyre, ahol nincs senki és semmi, ahol békén hagynak, és nem kell gondolkodnom.

De akkor miért vagyok itt? Nem azért jöttem, hogy felelevenítsem a húgom emlékét, hogy hazavigyek valamit – egy tárgyat, képet, naplófeljegyzést –, ami része volt az életének, ami emlékeztet rá, és Connornak is jelenthet valamit? Nem azért, hogy érezzem a hiányát, hogy bocsánatot kérjek, és elbúcsúzzak tőle?

De igen. Ezért jöttem. Azért vagyok itt, mert ezt kellett tennem.

Akkor miért gyűlölöm magam ennyire?

Anna hangjára ocsúdok fel:

– Semmi baj. Csak sírj nyugodtan. Enyhíti a fájdalmat.