Borítószöveg

Nyolc évnek kellett eltelnie ahhoz, hogy a slam poetry igazán belakja új otthonát. 2006 óta jöttek-mentek a slammerek, de leginkább jöttek, jöttek és jöttek, közben pedig a közösség bizonyította, hogy valóban értéket teremt, őszinte és megzabolázhatatlan. Mi most mégis megpróbáljuk feltenni a szereplőkre a zablát, keretek közé szorítani őket, hogy életük és munkájuk egy kicsit új szemszögből kerüljön a közönség elé. Van, aki már ismeri őket, és van, aki még csak ismerkedik az új szomszédokkal. Nekünk ők lakótársaink, és szívesen vezetünk körbe közös terünkben a hívatlan látogatótól a beköltözni vágyóig mindenkit. Mert már nem múlhat el év teltházas országos verseny nélkül, hónap klubest nélkül, és hét slam poetry nélkül.

Ezért készül könyvsorozat a slammerekről, és természetesen rajtuk keresztül magáról a slam poetryről. André ferenc, Mavrák Kata Hugee és Süveg Márk Saiid az elsők, akik kinyitják nekünk az ajtót, és beinvitálnak intim tereikbe, oda, ahonnan elindulnak a színpadra, oda, ahol maga a színpad áll, és oda, ahová a színpadról vezet az út.

Mert ez a slam. És pont.

Copyright © Szerzők és alkotók 2014

© Libri Könyvkiadó, 2015, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

ISBN 978-963-310-774-4

Felelős szerkesztő: Csider István Zoltán, Pion István

Olvasószerkesztő: Ligeti Szilvia

Kötet- és borítóterv: Somogyi Péter

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

STÁB

Bevezető, szerkesztés, interjúk

Csider István Zoltán, Pion István

Slamszövegek és kísérőszövegek

Süveg Márk Saiid, Mavrák Kata Hugee, André Ferenc

Kommentárok

Nádasdy Ádám

Illusztráció

Csordás Dániel

Portréfotók

Máté Péter

Eseményfotók

Pereszlényi Erika

Csider István Zoltán–Pion István

DREZDÁBAN A MADARAK

(bevezetés helyett)

„Midőn ezt írtam, tiszta volt az ég.”

(Vörösmarty Mihály: Előszó)

első.

elsőzünk?

ez az első elsőd?

és ezt te leírod? te leírod, aztán felolvasod?

és közben a parlament kupolájával dekázol?

égjen a város, égjen a ház is?

fej vagy írás?

fej vagy gyomor?

első?

első.

mi csapott meg először,

amikor lejöttél a pincébe, István?

a félelem.

milyen íze volt?

mint a tejberizsnek – fahéjjal és baracklekvárral.

semmi sós?

semmi. és téged mi csapott meg először,

amikor felléptél a nagyszínpadra, István?

ó, hát.

ó, hát, na.

hallottál már slamet?

Drezdában csicseregnek az első madarak.

forradalmat ünnepelnek a cselekvő igék.

éreztél már könyvszagot?

a halottat megkenik olajjal.

Csernobilban virágzik a reaktor melletti rét.

így végzik az irodalmi kettős könyvelést,

amelyet a törvény kettőtől négy évig terjedő

szabadságvesztéssel büntet.

de ez most egy könyv,

anyánk ablakot pucol a lapjaival,

szétkeni az ólmot az üvegen,

ne lássa a fiától az erdőt,

pedig az igaz – szép (igaz – a szerk.).

támaszd alá, indokold meg, érvelj mellette.

tüntess érte.

vagy ne tüntess érte, csak írd meg.

majd én kapcsolom a mikrofont.

de ha egyszer leírod, akkor miért mondod el,

ha csak elmondod, akkor miért írod le,

de ha nem, akkor miért nem,

amikor azt mondtad, hogy igen?

ne érzelgősködj.

ne beszéljünk róla, hanem csináljuk.

te slammer vagy, vagy slammer vagy?

nekem mondani kéne valamit.

valamit nekem mondani kéne.

kéne valamit nekem mondani.

ez három.

mi közünk a háromhoz?

mondj valami szépet hárommal.

három az igazság, három a kislány.

háromszor veri ezt kenden Ludas Matyi vissza.

háromszor néztem meg sírva a Titanicot.

kétszer aludtam be a Gyűrűk urán, a harmadikra el se vittek.

isten, haza, család – ez is három.

meg a hat is három.

ha neked egy a zászló, nekem nyolc,

az együtt kilenc, per három, az három.

három per három.

jelentem, hogy a szabadság lángjának zászlaját

kitűzve mellbimbónkra,

színlelt fájdalmunk közepette,

mint hatalmas tehenek

feszülünk

neki

a

villanyzónák

mechanizmusának,

és kettő, kettő, huszonkettő,

illetve három, három, harminchárom,

és alig várjuk, hogy jöjjön valaki,

aki végre felgyújtja azt a kurva zászlót,

a háromszínűt:

az igazat,

a szépet

és a jót.

így, didaktikusan, külön sorban,

elmondás esetén jól érzékeltetett elkülönítéssel.

és hárman vannak első slammereink is –

a megtépázott szívűek közül,

akik a sárkányok vérében fürödve találták meg

a szitkozódás értelmét.

István, te hol olvasol ilyeneket?

ezt így senki se érti.

akkor legyen az, hogy minden

régi lózung helyett

mától csak elsőzünk.

első?

első.

ez az első elsőd.

a tiéd.

.Pont

SÜVEG MÁRK SAIID

NEM SLAM

POETRYNEK

HÍVTUK

Nem lehet mással kezdeni, mint hogy Magyarország eddigi egyetlen, ráadásul kétszeres országos slambajnoka, aki egyben raccsoló rapper. Azonnal felismered a hangját, ha meghallod, és még a szövegeit is kívülről tudod. Ott volt a kezdeteknél, és itt van azóta is, most is. Ráadásul harmadik bajnoki címére gyúr, de most tényleg. Akkezdet egyik phia, Süveg Márk Saiid.

Te élő tanú vagy! Te tényleg ott voltál! Te átélted! Amikor zengett az ég 2006-ban! A Műcsarnokban. Az első magyar slamen. Mesélj! Annak az volt az alcíme, hogy Költők a rapperek ellen, és azt hiszem, akkor írtam meg az első olyan szövegemet, ami nem rap volt, és mégis ki mertem vele állni. Persze a slamről akkor még halvány fogalmam sem volt, szóval az a szöveg inkább prózavers lett.

És a költők mit csináltak? Rappeltek, tényleg! Az előadásuk nem volt olyan nagyon jó, de meglepő sem. Akkor azért már volt fogalmam arról, hogy a laikusok miként rappelnek. És hát ők laikusok, akiket én ott ismertem meg. Látszott, hogy izgulnak, szerintem csak a színpad miatt. Mi viszont akkor már rutinos előadónak számítottunk. De helytálltak! A szövegeik pedig természetesen kiválóak voltak.

Van róla felvétel? Az első Budapest Slamről, azt hiszem, nincs. Ha mégis akad valahol, akkor az kalózvideó. Akkor még a telefonok sem voltak olyan okosak. A másodikról viszont, a 2007-es, szintén műcsarnokos Szolidaritás slamről megjelent egy DVD.

Ki volt ott olyan, aki ma is aktív slammer? Ponza, Busa Pista, aki egy időre egyébként kiesett, viszont most a slamhez visszavezető út kapujában áll, aminek nagyon örülök. Mindig mondom neki, mert nagyon jó színfolt a palettán, hogy jöjjön. És ott volt Sabák Peti (a poetry slameken rendszeresen játszó zenekar, az Amoeba zenekar vezetője, basszusgitáros – a szerk.) is, aki persze zenész, de azóta is folyamatosan jelen van a magyar slam poetry életében. Peer Krisztián jött még párszor, és a Ludditák is aktívak maradtak egy ideig, másra nem emlékszem. Zeek viszont már az első szervezésénél is besegített, és hostolt is.

SNOW BEDOBTA A SLAM POETRYT

Závada Peti nem volt ott? De, persze, alap, sőt a Műcsarnok után támadt fel igazán a lelkesedésünk saját versestek iránt. Petiben a versek miatt ez már motoszkált 2004–2005 környékén is, és nekem is volt egy titkos blogom, mindenféle szöveget bújtattam rajta, a lényeg az volt, hogy ne rap legyen. A négysorosoktól kezdve a prózai ömlengésekig. Erre jött a műcsarnokos slam, és az nagyot dobott rajtunk. Jólesett, hogy nem rap van. És hogy nem köthető senkihez és semmihez, meg hogy nem beskatulyázott szubkultúráról van szó. Nem voltak sémák, nem volt hová nyúlni, és ez nagy szabadságot adott. A második Budapest Slam pedig már sokkal kiforrottabb dolog lett, és rengetegen is voltak. Akkor már külföldről is jöttek slammerek, DVD készült, de ettől függetlenül önfeledt volt, mert nem tudtuk, hogy miben vagyunk benne.

Ez szép és jó. De ha jól számolunk, akkor ez így két slam poetry két év alatt. Az első és a második műcsarnokos slam között emlékszel valamilyen slameseményre? Lehet, hogy volt valami, de erre nem esküszöm meg. A Kőleves már a második után indult, és tulajdonképpen mi is csak a második után csináltuk az első versestet. Nem slam poetrynek hívtuk, hanem Akkezdet Versest néven futott.

Ráadásul amit ti aztán slam poetry név alatt csináltatok, hogy zenére adtátok elő a szövegeket, az tulajdonképpen spoken word. Így van.

Mikor lett a slam poetry slam poetry? Jó kérdés. A Kőlevesbe Peti még lejárt, ott már konkrétan annak hívták, de én ott nem voltam lent egyszer sem, valamiért kimaradt. Nekem a második Budapest Slam, a Szolidaritás után Berlin következett. Az egy elég nagy európai slam-találkozó és -verseny volt, ahová minket már workshopot tartani hívtak. Ezen mi persze nagyon meglepődtünk, de kapva kaptunk az alkalmon. Lehet menni Berlinbe, slam poetry van. A zene és a slam kapcsolatáról kellett tartanunk workshopot, akkor azt már csináltuk Petivel, úgyhogy volt miről beszélni, Zeek és Ponza meg a slam történetéről tartottak előadást. Ez egy háromnapos, színházban zajló eseménysorozat volt, persze németek és franciák többségben, és a verseny tulajdonképpen az ő nagy párbajuk is lett, amelyben közönség és zsűri szavazott együtt. Egy francia srác nyert végül, német lett a második. Ott szerepelt nagyon jól az ID (Matits István, magyarországi ősslammer, a 2011-es berlini Európa-bajnokság negyedik helyezettje, az első Országos Slam Poetry Bajnokság szakmai zsűrijének tagja – a szerk.). Az első körben ő jutott tovább a legmagasabb pontszámmal, mi meg eszméletlenül büszkék voltunk, letaglózott mindenkit. Angolul tolta, és hihetetlenül jó előadás volt. Aztán a második szövegébe belesült sajnos, szóval valószínűleg ezért csúszott le a dobogóról. A nyertes elvitte a show-t, beat boxolt, de igazából az nem slam volt. Ott szerepelt az a csávó is, akiről már nagyon sok interjúban beszéltem. Ő volt az, akinek abból állt az előadása, hogy három percen keresztül küszködött egy B-betűvel, a végén pedig kimondta, hogy „Berlin”. Vele aztán találkoztam az első Slam Poetry Országos Bajnokság utáni Európa-bajnokságon is, Belgiumban. Elkísérte egy barátját, és ugyanabban a szerkóban volt, mint pár évvel azelőtt, ugyanaz a szakadt farmer, ugyanaz a szakadt farmerkabát, ami ráadásul kicsi is volt rá. De én Berlinben szembesültem először azzal, hogy a slam poetry sokkal-sokkal színesebb, mint ahogy én addig hittem.

FRANCI AZT MONDTA, HOGY

FELEJTSEM EL A SZÖVEGET

A Kőlevesből miért maradtál ki? És a Kőlevessel egyébként egy időben futó Akkezdet Versestek hogy néztek ki? Nem tudom. Nem tudom, miért. Valamiért nem érdekelt annyira. A versestprojekt pedig egy nagyon kicsi dolog volt, és nagyon szerettük, mert akkor már elég nagy közönség járt egyébként a koncertjeinkre, és ez így azért más volt. Viszont a közönség annyira nem volt kíváncsi ezekre az estekre, hogy az első néhány ilyenen tizenöt-húszan voltunk összesen. Persze egy idő után elkezdtek beszivárogni a koncertközönségből is, és előfordult, hogy talajrészeg, baseballsapkás, bőnadrágos állatok jöttek ezekre a kicsi estekre, és jöttek velük a bekiabálások, hogy mikor jön már a Mivel játszol. De jöttek kíváncsi emberek is, akik úgy mentek haza, hogy ez is milyen jó. Szóval nagyon apránként kezdett el növekedni ez a történet, de a növekedés nem is volt cél, mert szerettük ezt az intimitást.

Ha a Kőlevesbe nem mentél le, akkor később a Mikába miért?

Az első egy-két alkalmon nem voltam ott sem, nem tudom pontosan, mikor mentem le először, de aztán oda már rendszeresen jártam. Peti hívott le talán, és azt a helyet már nagyon szerettem. Tényleg! Lehet, hogy a Kőleves név nem tetszett, és azért nem jártam oda.

Viszont az első Pilvakerre már a Mikából szedtétek össze a slammereket. Abba hogyan csöppentél bele? Ott csak rapversenyt szerettek volna csinálni a szervezők, de közben Snow (Kovács Péter, az első többszörös magyar rapbajnok – a szerk.) bedobta a slam poetryt, hogy ilyen is kell. Addig erőltette a történetet, amíg meg nem kérték, hogy csinálja meg, és mivel azért ő nem volt benne annyira a slamben, szólt nekem, hogy segítsek. Egyébként én nagyon fáztam az egész rendezvénytől és a multicégtől is, de aztán nagyon jó fejek voltak, és értették, hogy mi a helyzet. Igazából én a rap részébe is ekkor kerültem bele. Az volt a deal, hogy a slam poetryért cserébe bevállaltam azt a rapet, amit igazán nem éreztem magaménak. Mindezt persze csak akkor, hogy ha olyan lesz, mint amilyen mindig is volt a slam poetry, mint amilyen az igazi slam poetry. És végül az zseniálisan sikerült. Amikor az lement, már sokaknak nem tetszett, hogy ekkora hype alakult ki a slam körül, másoknak meg nagyon bejött. Ez akkor vált igazán érdekessé, amikor a belgiumi Európa-bajnokságon leültünk egy hatalmas asztalhoz, és mindenki elmesélte, hogy milyen a saját országában a slam. Svédországban például huszonéve van slam, és folyamatosan hullámzik a népszerűsége. Akkor éppen hullámvölgyben voltak, de hát ez ilyen. Mi meg Hugival meséltük, hogy mi a helyzet itthon, és mindenki csak pislogott, hogy nem tudunk problémákról beszámolni. A legtöbb helyen lasszóval kell befogni a slammereket.

Szóval a külföldieknek egy bámulatos magyar sikersztorit meséltetek. De akkor ez azt jelenti, hogy idehaza a slam éppen a hullám tetején van? Vagy ez szerinted másként fog kinézni, mint mondjuk Svédországban, és itt nem lesz érvényes a hullámok és hullámvölgyek szerinti folyamat? Sokszor előkerül slammer körökben ez a kérdés, de leginkább abban a kontextusban, hogy vissza kell-e fognunk ezt a hullámot, vagy hagynunk kell akár túláradni is. Nagy dilemma, mert furcsa valaminek a népszerűségét visszafogni, pedig már van tapasztalatom benne, mi az Akkezdettel éppen ezt tettük, pont azért, hogy időtálló legyen. De ez azért nem olyan, mint egy kéttagú rapcsapatnál, gondolom, nehéz beadni egy nagyobb közösségben, hogy vissza kellene venni. Persze ez a lufi simán kipukkanhat, és azt gondolom, hogy ez bőven belefér. Egyébként azért nehéz ezt a kérdést megválaszolni, mert a svéd társadalom teljesen más, mint akár a francia vagy a magyar. Amennyire tapasztaltam, nyugat-európai részről elég kevés volt a társadalomkritika. Talán a jóléti társadalom miatt okafogyottá vált ez a része a történetnek. Nem tudom, mi történne a slammel, ha mondjuk varázsütésre jóléti Magyarországon ébrednénk. Lehet, hogy még szélesebbre nyitná a slam poetry kapuit. De ha engem kérdeztek, én szívesen visszafognám, hogy ne legyen túlzottan populáris. Viszont ez egy elég hülye szó, mert nézzétek meg, ott ül ötven, száz, kétszáz ember egy slamesten, és ki tudja, hogy előtte volt-e kedve elmenni bárhová.

Az első Pilvaker hivatkozási alap, általában onnan datálják a slam popularizálódásának kezdetét. Tényleg szemmel látható volt a közönségnövekedés? Mondjuk 2012 februárjában ötvenen voltak a Mikában, áprilisban meg már százötvenen? Szembetűnő volt a növekedés, az biztos, de inkább a beindított szekéren lendített nagyot, semmint hogy ez indította volna be. Jó időben, jó helyen történt. A színvonal már megvolt, mert azért az kevés lett volna, hogy aranyos gyerekek verseket olvasnak föl a színpadon. Ha jól emlékszem, azon a rendezvényen hétszázan voltak, eléggé vegyes társaság, a nagy része ráadásul rapközönség. Nemigen tudták, hogy mi fog történni slam poetry címszó alatt. És megtudták. Hogy aztán mindez mennyi pluszembert hozott például a Mikába, azt nem tudom, de hogy a köztudatba bekerült a slam poetry, az tuti.